Ухвала

12 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 185/5288/19
провадження № 61-7579ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В., 
 
розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 20 лютого                2008 року № б/н у розмірі 122 924,44 грн та судові витрати в розмірі 1 921 грн.
 
Позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» обґрунтовано тим, що 20 лютого 2008 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 3 100 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 30 квітня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 122 924,44 грн, з яких: 3 094,19 грн - заборгованість за кредитом;                      109 539,13 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом;                           4 199,48 грн - заборгованість за пенею та комісією; 250 грн - штраф (фіксована частина), 5 841,64 грн - штраф (процентна складова). Враховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.
 
Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області заочним рішенням            від 09 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовив. Витрати зі сплати судового збору в сумі 1 921 грн поклав на АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 26 березня 2020 року заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня                   2019 року скасував в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та штрафів (фіксована частина та процентна складова), а також судового збору та в цій частині ухвалив нове рішення, яким стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 3 094,19 грн та штрафи у розмірі 250 грн (фіксована частина) та 5 841,64 грн (процентна складова). В іншій частині рішення суду залишив без змін. Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір у розмірі 143,55 грн. 
 
29 квітня 2020 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2020 року в частині незадоволених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) -  2 102 грн.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 122 924,44 грн та судові витрати в розмірі 1 921 грн, що станом на 01 січня  2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). 
 
Тому справа є малозначною в силу вимог пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України і окремого визнання її такою не потребує.
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки судами безпідставно застосовано висновки Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, адже в підписаній відповідачем довідці зазначено процентну ставку. А також, справа має виняткове значення для банку.
 
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки посилання в касаційній скарзі на порушення судами норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваними судовими рішеннями, та зводяться до переоцінки доказів, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Також, незгода заявника з оскаржуваними судовими рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. 
 
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять. 
 
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що судами застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц та                 від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17, як на підставу касаційного оскарження судових рішень в цій справі, є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. 
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявники не продемонстрували наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити. 
 
Зазначення у постанові Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки справа є малозначною, а тому ухвалені у ній судові рішення касаційному оскарженню не підлягають. 
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2020 року.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           А. Ю. Зайцев
            
                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
            
                                                                                                                      Є. В. Коротенко