УХВАЛА
03 червня 2020 року
м. Київ
справа № 367/3252/15-ц
провадження № 61-14904св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Кузнєцова В. О.,
суддів:  Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, 
відповідачі: Гостомельська селищна рада Київської області, ОСОБА_1 ,
треті особи: Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на постанову Апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2018 року в складі колегії суддів: Журби С. О., Коцюрби О. П., Сержанюка А. С.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави, уповноваженим органом якої є Кабінет Міністрів України, звернувся до суду з позовом до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_1 , просив визнати недійсним рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217584, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945900:01:101:0043 площею 0,1000 га з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_1 , витребувати з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету міністрів України земельну ділянку з кадастровим номером 3210945900:01:101:0043 площею 0,1000 га вартістю  36 671,20 грн. 
Позов мотивований тим, що за результатами вивчення законності розпорядження землями лісогосподарського призначення прокуратурою області виявлено порушення вимог законодавства при відведенні Гостомельською селищною радою земельних ділянок у приватну власність громадянам для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд.
Зокрема, рішенням Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року                  № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» затверджено проект землеустрою та передано безкоштовно в приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 .
Відповідно до зазначеного рішення ОСОБА_2 видано державний акт                               серії  ЯЛ № 217584 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945900:01:101:0043, площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, зареєстрований відділом Держкомзему у м. Ірпінь за № 011096601177.
У подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 2010 року          ОСОБА_2 продав зазначену земельну ділянку ОСОБА_3 , а остання на підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 2010 - ОСОБА_1 Вартість земельної ділянки становить 36 671,20 грн. 
Перевіркою установлено, що спірна земельна ділянка є об`єктом державної власності, знаходиться за межами населеного пункту селища Гостомель, що підтверджено інформацією управління Держземагенства у м. Ірпені згідно з планово-картографічними матеріалами.
Позивач зауважує, що відповідно до проекту землеустрою, який затверджено зазначеним вище рішенням, відведення земельної ділянки передбачене за рахунок земель запасу, однак у період з 01 січня 2009 по 01 січня 2011 року за формою 6-зем площа земель запасу не змінювалась.
На момент відведення спірна земельна ділянка згідно з інформацією Комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство» та Виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» перебувала в постійному користуванні лісгоспу та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилась у кварталі № 12 Київського лісництва.
За інформацією з Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 08 жовтня 2014 року, спірна територія була лісами ще з радянських часів. Так, на підставі Постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів УРСР від 20 червня 1956 року № 673 та рішення виконкому Київської міської ради від 07 серпня 1956 року № 1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке ввійшло до складу управління земельної зони м. Києва. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила                     14 167 га, вказані землі передано без вилучення із Держлісфонду України. Роспорядженням Київської міської державної адміністрації від 17 грудня 2001 року            № 2715 на виконання рішення Київської міської ради від 02 жовтня 2001 року                    № 59/1493, Київське державне комунальне об`єднання зеленого будівництва «Київзеленбуд» перейменовано на Київське комунальне об`єднання зеленого будівництва та експлуатації «Київзеленбуд», а Державне комунальне підприємство Святошинське лісопаркове господарство - на Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство». Лісовпорядні роботи проводилися в 1945-1946, 1952-1959, 1969, 1979, 1989, 1999, 2009 роках.
Перевіркою також установлено, що погодження на вилучення з постійного користування вказаної спірної ділянки Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» не надавало, уповноважений орган державної влади відповідного рішення не приймав.
На думку позивача, земельну ділянку в приватну власність ОСОБА_2 передано з порушенням порядку зміни цільового призначення земель.
Крім того, зазначена земельна ділянка державної власності лісогосподарського призначення, що знаходилася за межами населеного пункту Гостомель без вилучення у постійного користувача передана в приватну власність ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, у зв`язку з чим рішення селищної ради від 11 березня 2010 року № 1298-50-V є незаконним.
Прийнятим рішенням Гостомельської селищної ради Київської області від                  11 березня 2010 року № 1298-50-V порушено право власності держави на земельну ділянку лісогосподарського призначення.
Оскільки право власності до ОСОБА_2 перейшло на підставі рішення, яке є протиправним, то виданий на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217584 має бути визнаний недійсним, а земельна ділянка підлягає поверненню її власнику.
 
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 лютого 2016 року позов задоволено, визнано недійсним рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га, визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217584, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945900:01:101:0043 площею 0,1000 га з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_1 , витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку з кадастровим номером 3210945900:01:101:0043 площею 0,1000 га вартістю 36 671,20 грн і стягнуто з Гостомельської селищної ради Київської області та ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки спірна земельна ділянка на момент ухвалення рішення Гостомельською селищною радою Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» знаходилася за межами населеного пункту Гостомель і не була вилучена у постійного користувача, однак була передана                    ОСОБА_2 , то Гостомельська селищна рада Київської області при винесенні зазначеного рішення вийшла за межі своїх повноважень, чим порушила законні інтереси держави. Спірна земельна ділянка передана у приватну власність                   ОСОБА_2 з порушенням порядку зміни цільового призначення земель і за відсутності у проекті землеустрою, затвердженому спірним рішенням Гостомельської селищної ради, погодження органу лісового господарства. Тому наявні правові підстави для визнання державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЛ №217584, виданого ОСОБА_2 , - недійсним. Оскільки спірна земельна ділянка вибула з власності держави з порушенням вимог чинного законодавства поза волею уповноваженого органу, то наявні підстави для її витребування з володіння ОСОБА_1 . Оскільки прокуратурі Київської області стало відомо про допущені Гостомельською селищною радою Київської області порушення при винесенні оскаржуваного рішення від 11 березня 2010 року                     №1298-50-V лише після проведення перевірки додержання вимог земельного законодавства, проведеної на підставі постанови про проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року           № 51, то позивачем не пропущена позовна давність.
Постановою Апеляційного суду Київської області від 28 липня 2016 року апеляційну скаргу Гостомельської селищної ради Київської області задоволено, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
Постанова мотивована тим, що у даній справі першим заступником прокурора Київської області пред`явлено позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України. Держава здійснює повноваження власника землі через спеціально створені уповноважені органи в галузі земельних відносин. З матеріалів справи вбачається, що відведення спірної земельної ділянки відбулося на підставі рішення органу місцевого самоврядування - Гостомельської селищної ради Київської області. При цьому підготовка цього рішення, виготовлення відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, його затвердження, реєстрація права власності на спірну земельну ділянку відбувалось за участю державних органів, які мали повноваження контролю та виявлення порушень при прийняті рішення органом місцевого самоврядування. Кабінет Міністрів України в силу наділених повноважень через спеціально створені уповноважені органи в галузі земельних відносин, що здійснюють контролю за використанням та охороною земель, міг довідатися про порушене право з моменту прийняття Гостомельською селищною радою оспорюваного рішення - 11 березня 2010 року. Перший заступник прокурора Київської області пред`явив позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України 20 травня 2015 року, тобто з пропуском позовної давності. У запереченнях на позовну заяву Гостомельська селищна рада Київської області, вказувала, зокрема, на те, що при зверненні до суду прокурором пропущена позовна давність. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено частково, рішення апеляційного суду Київської області від 28 липня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ мотивована тим, що, дійшовши висновку, що обрахування позовної давності почалося від дати отримання прокуратурою м. Ірпеня Київської області у 2010 році оскаржуваного рішення Гостомельської селищної ради Київської області, апеляційний суд не перевірив і не спростував доводи позивача про те, що текст цього рішенняне дає можливості ідентифікувати земельні ділянки відповідача із землями лісогосподарського призначення, що перебували у постійному користуванні Комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство» через відсутність необхідної інформації у ньому. Разом з тим, Гостомельською селищною радою Київської області на виконання вимоги прокуратури м. Ірпеня від 06 жовтня 2010 року супровідним листом від 23 жовтня 2010 року направлено всього 50 рішень про надання безкоштовно у приватну власність земельних ділянок, розташованих по АДРЕСА_2 , проте упродовж 2010 року селищною радою прийнято 81 рішення з аналогічних питань, без зазначення даних щодо номерів цих рішень, дати їх прийняття та осіб, яких вони стосуються.
Суд мав перевірити доводи позивача про те, що про перевищення органом місцевого самоврядування повноважень щодо розпорядження земельними ділянками позивачу стало відомо лише підчас проведення перевірки на підставі постанови про проведення перевірки від 16 травня 2014 року. Без встановлення цих обставин передчасним є висновок апеляційного суду про те, що у прокурора право на звернення до суду в інтересах держави виникло в 2010 році. Судом не перевірено доводи про те, що Кабінет Міністрів України не був учасником ні вилучення, ні зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, ні подальшого надання її у власність. Однак, встановлення цих обставин має суттєве значення для застосування частини четвертої статті 267 ЦК України.
Постановою Апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2018 року апеляційну скаргу Гостомельської селищної ради Київської області задоволено, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що представник відповідача Гостомельської селищної ради Київської області заявив клопотання про застосування до позовних вимог прокурора наслідків спливу позовної давності та відмову у задоволенні позову на цій підставі. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки такий строк має відраховуватися лише з часу, коли про порушення порядку передачі землі стало відомо безпосередньо прокурору, який пред`явив позов. Оскільки в даній справі позов пред`явлено на захист інтересів держави, а не прокуратури чи Кабінету Міністрів України як окремих юридичних осіб, саме з часу, коли про передачу спірної землі у власність громадянина «стало відомо» державі, а не окремим її установам - органам прокуратури чи Кабінету Міністрів України, й має відраховуватися строк звернення до суду. Спірна земельна ділянка належала до земель лісового фонду ще з «радянських часів». Зважаючи на те, що набуте ОСОБА_2 право власності на спірну земельну ділянку пройшло державну реєстрацію, на підставі оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування йому було видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, який у травні 2010 року був зареєстрований спеціальним уповноваженим на це державним органом - відділом Держкомзему у м. Ірпінь, саме з вказаного часу державі в особі її відповідного органу стало відомо про факт передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , відтак саме з цього часу й має відраховуватися встановлений законом строк для звернення до суду з метою захисту інтересів держави у даних правовідносинах. У той же час до суду даний позов подано в травні 2015 року, відтак позовна давність у даному випадку пропущена.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
16 березня 2018 року перший заступник прокурора Київської області засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2018 року, просив скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення про задоволення позову. У касаційній скарзі також заявлено клопотання про розгляд справи за участю прокурора Генеральної прокуратури України.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2018 року відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області.
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційна скарга мотивована тим, що Гостомельська селищна рада Київської області за відсутності повноважень на розпорядження земельними ділянками за межами населеного пункту, чим порушила право власності держави на спірну земельну ділянку.
Указом Президента України від 01 травня 2014 року № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» його територію розширено на 6 462,62 га за рахунок земель Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд». Відповідно до пояснювальної записки та проектних матеріалів до цього Указу Президента України розширення відбулося за рахунок земель лісогосподарського призначення                        КП «Святошинське лісопаркове господарство», у тому числі кварталу № 18. Отже, спірна земельна ділянка є територією об`єкта природно-заповідного фонду України, що включений до національного парку «Голосіївський», та яка відведена Гостомельською селищною радою Київської області під забудову в порушення вимог статей 20, 21 ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд».
Внаслідок передання вказаних земельних ділянок лісогосподарського призначення порушено права Кабінету Міністрів України, який був протиправно позбавлений можливості розпорядження цим майном.
Закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом, коли стало відомо про порушення закону та прав і охоронюваних законом інтересів. 
Верховний Суд України у справі № 6-2458цс16 дійшов правового висновку, що позовна давність має обчислюватися від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися саме позивач в особі органу - суб`єкта владних повноважень, в інтересах якого пред`явлено позов прокурором. 
У осіб, які отримали майно поза волею власника, не виникає на нього право власності, якщо воно у нього може бути витребувано. 
Органом, через який держава реалізує право власності на землі лісогосподарського призначення згідно з частиною восьмою статті 122, частини дев`ятої статті 149 ЗК України є Кабінет Міністрів України. 
Апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні неправильно встановив момент, коли у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, враховуючи, що це право пов`язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушено, стало відомо про таке порушення. 
Право власності на землю лісогосподарського призначення підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника та має на мені поновлення прав Українського народу на землю. 
Доводи апеляційного суду про поінформованість позивача з 2010 року про порушення інтересів держави не ґрунтуються на матеріалах справи та є безпідставними з огляду на те, що Кабінет Міністрів України не брав участі у вилученні, зміні цільового призначення спірної земельної ділянки, переданні її у власність іншим особам, Гостомельська селищна рада Київської області не повідомляла Кабінет Міністрів України про прийняте рішення щодо спірної земельної ділянки. До його функцій не належить здійснення контролю у сфері земельних правовідносин. 
Апеляційний суд послався на проведення державної реєстрації за участю Держкомзему в м. Ірпені, який здійснював реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку та був обізнаний з 2010 року про вказані порушення вимог земельного законодавства. Однак даний орган не є таким, права якого порушені. 
Компетенція органів, що здійснюють право власності щодо земель державної власності на момент виникнення спірних правовідносин визначалася статтями 122, 149 ЗК України, які не передбачали повноважень щодо звернення до суду в інтересах держави з позовами про визнання незаконними та скасування рішень органів державної влади і органів місцевого самоврядування. Кабінет Міністрів України не мав можливості відповідно до Законів України «Про Кабінет Міністрів України», «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самостійно встановити обставини, які стали підставою для звернення до суду прокурора в цій справі. 
Текст оскаржуваного рішення Гостомельської селищної ради Київської області не дає можливості Кабінету Міністрів України ідентифікувати земельні ділянки відповідача із землями лісогосподарського призначення, що перебували в постійному користуванні Комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство» через відсутність необхідної для цього інформації.
Прокурору стало відомо про незаконні дії зазначеної селищної ради лише за результатами вивчення законності розпорядження землями лісу на території Гостомельської селищної ради під час проведення перевірки на підставі постанови від 16 травня 2014 року № 51. 
Апеляційний суд фактично наділив прокурора статусом самостійного позивача та дійшов передчасного висновку про початок перебігу позовної давності з дня прийняття рішення селищною радою та реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку, що не відповідає статті 261 ЦК України. 
Оскільки землі лісогосподарського призначення мають сукупність зовнішніх видимих природних ознак, недобросовісність набувача презюмується, а можлива добросовісність має бути доведена останнім, а саме, відсутність можливості отримання достовірної інформації щодо юридичних властивостей правового режиму земельної ділянки - об`єкта правочину, яка належить до земель лісового фонду та лісогосподарського призначення, для яких встановлений спеціальний режим речей, обмежених у обороті (стаття 178 ЦК України, статті 83, 84 ЗК України). Спірна ділянка засаджена віковими деревами, тому її набувачі могли знати про неправомірність своїх дій щодо заволодіння нею. 
Порушення права власності Українського народу на відчужену земельну ділянку є триваючим правопорушенням, оскільки у набувачів право власності на неї не виникло.
На час постановлення оспорюваного рішення сільської ради на вимогу щодо визнання такого рішення незаконним позовна давність не поширювалася згідно з чинною на той час редакцією пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України. 
Знищення лісу на спірній земельній ділянці порушує природні функції екосистеми та призводить до екологічної катастрофи. 
Ця справа з огляду на предмет спору має суспільне значення та спрямована на задоволення суспільного інтересу щодо відновлення права Українського народу на користування лісами, що є національним багатством України. 

Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі № 367/3487/15-ц (провадження № 61-18599св18) та від 29 квітня 2020 року в справі № 372/3917/15 (провадження  № 61-42954св18).
Необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вказаних постановах, викликана тим, що колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду в справі № 367/3487/15-ц за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», ОСОБА_4 , про визнання недійсними рішення селищної ради, державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння застосувала норми про позовну давність і витребування майна з чужого незаконного володіння. 
Аналогічні норми були застосовані і в справі 372/3917/15 за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києва управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Київське лісове господарство» до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , про визнання недійсними розпоряджень, державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування їх державної реєстрації та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння.
Однак з наведеними висновками погодитися не можна з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави і органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.
Прийняття рішення про передачу у приватну власність земель державної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі. У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
У частині 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У Конституції України (статті 13, 14) передбачено, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно зі статтями 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.
Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі рекреаційного призначення, землі лісогосподарського призначення                   (стаття 19 ЗК України).
До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 55 ЗК України).
Частина 2 статті 56 ЗК України обмежує можливість передання земель лісогосподарського призначення у приватну власність випадком безоплатного або за плату передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади замкнених земельних ділянок лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.
Отже, законодавство України обмежувало безоплатне передання у приватну власність земель лісогосподарського призначення випадком передання за рішенням уповноваженого органу тільки замкнених земельних ділянок лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Таке обмеження, визначене на момент виникнення спірних правовідносин у пункті «г» частини 3 статті 83 і в частині 2 статті 56 ЗК України, було доступним, чітким і зрозумілим, а наслідки його недотримання з огляду на положення ЦК України - передбачуваними для будь-якої особи, яка набула земельну ділянку лісогосподарського призначення, що не є замкненою, загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.
Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.
Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що згідно із статтею 63 ЛК України полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
Складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України). Однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання з лісокористуванням.
Згідно з частинами 2 та 3 статті 1 Лісового кодексу України (далі - ЛК України) ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
Відповідно до статті 8 ЛК України в державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. 
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Право державної власності на спірну земельну ділянку не могло припинитися внаслідок прийняття рішення органом державної власності або місцевого самоврядування, який відповідно до своєї компетенції не був наділений повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками лісового фонду (лісами).
При цьому Суд виходить зі загальних принципів права, зокрема nemo plus juris ad alium transferre potest quam ipse habet (ніхто не може передати іншому більше прав, аніж має сам).
Заволодіння приватними особами ділянками лісогосподарського призначення всупереч вимогам чинного законодавства, без законного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу правом цих осіб мирно володіти майном і конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, не погіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству.
Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина 3 статті 13 Конституції України).
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина 7 статті 41 Конституції України, частина 3 статті 1 ЗК України).
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду звертає увагу на те, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина 3 статті 13, частина 7 статті 41, частина 1 статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини 1 статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц, від 07 листопада 2018 року в справі                                № 488/6211/14-ц, від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16, від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц, від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц).
За таких обставин суспільним, публічним інтересом звернення прокурора з вимогою про витребування спірної земельної ділянки із володіння іншої особи, якій вона передана незаконно, є задоволення суспільної потреби у відновленні законності під час вирішення суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель лісового фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів, як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Суспільний, публічний інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землі лісогосподарського призначення, захист такого права шляхом повернення в державну власність земель лісогосподарського призначення, що незаконно вибули з такої власності.
У питаннях оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина 2 статті 152 ЗК України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на які поширюється чітка заборона на передання їх у приватну власність з метою будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовано у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц щодо земель водного фонду).
Зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень ЗК України та                         ЛК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі № 504/2864/13-ц, від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц, а також від 12 червня 2019 року в справі                     № 487/10128/14-ц). Власник земельної ділянки лісогосподарського призначення може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування та вимагаючи повернути таку ділянку.
Тому повернення земельної ділянки лісового призначення державі слід розглядати як негаторний, а не віндикаційний, позов, який можна заявити впродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки (схожі висновки вкладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц і в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду України від 04 лютого 2020 року в справі  № 911/3897/17).
Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Враховуючи викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії судів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі № 367/3487/15-ц (провадження № 61-18599св18) та від 29 квітня 2020 року в справі 372/3917/15 (провадження № 61-42954св18) передавши справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Частиною першою статті 404 ЦПК України визначено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.
Керуючись частиною другою статті 403, частиною четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Передати на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави, уповноваженим органом якої є Кабінет Міністрів України, до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення ради, державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на постанову Апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2018 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Головуючий 	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко   В. А. Стрільчук    М. Ю. Тітов