Номер провадження: 22-ц/813/1463/20 
Номер справи місцевого суду: 523/12714/18
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.02.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Дрішлюка А.І., 
Черевка П.М.,
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , його та позивача ОСОБА_2 адвоката - 
Гайдай Я.Ф., відповідача ОСОБА_3 та її адвоката Єргієва Д.І., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 червня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи без самостійних вимог Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування - про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, визначення порядку спілкування батька та дідуся з дитиною,-

В С Т А Н О В И В:
14 вересня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування - про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, визначення порядку спілкування батька та дідуся з дитиною.
ОСОБА_3 після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 постійно перешкоджає останньому та дідусю, ОСОБА_1 спілкуватися та бачитися з ОСОБА_4 . Позивачі зазначають, що у 2016 році ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення з нього аліментів та позбавлення батьківських прав. Органом опіки та піклування був наданий висновок про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його доньки, ОСОБА_5 .. Після чого, за заявою ОСОБА_3 її позовні вимоги про позбавлення батьківських прав були залишені без розгляду. Як стверджує ОСОБА_2 , він постійно добровільно виконує рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дочки, постійно купує для неї подарунки, іграшки, речі, які не бажає приймати відповідачка та яка не надає згоди спілкуватися з дитиною засобами зв`язку. Згодом відповідачка взагалі відмовилась від спілкування з родичами її колишнього чоловіка ОСОБА_2 та позбавила можливості ОСОБА_1 , як дідуся, бачитися та спілкуватися з внучкою. Посилаючись на вказані обставини, позивачі просять задовольнити позовні вимоги. 
ОСОБА_1 , та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. 
ОСОБА_3 та її представник Єргієв Д.І. в судовому засіданні вважали, що пред`явлені позовні вимоги є безпідставними та недоведеними з приводу наявності перешкод у спілкуванні з дитиною з боку ОСОБА_3 .. На їх думку такий позов є передчасним, так як наданий висновок органу опіки та піклування не відповідає інтересам малолітньої дитини. Крім того, свої заперечення ОСОБА_3 фактично ґрунтує з посиланням на відмову дочки ОСОБА_8 зустрічатися з батьком та дідусем. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_3 після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 постійно перешкоджає останньому та дідусю, ОСОБА_1 , спілкуватися та бачитися з ОСОБА_4 . Позивачі зазначають, що у 2016 році ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з нього аліментів та позбавлення батьківських прав. Органом опіки та піклування був наданий висновок про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його доньки, ОСОБА_5 .. Після чого, за заявою ОСОБА_3 її позовні вимоги про позбавлення батьківських прав були залишені без розгляду. 
Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні підтримавши наданий суду висновок, вважала, що пред`явлені позовні вимоги повинні бути задоволені.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 червня 2019 року позов задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_2 , ОСОБА_1 брати участь у вихованні, зустрічах та вільному спілкуванні з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визначено способи участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом встановлення систематичних зустрічей батька з дитиною:
у першу та третю суботу місяця з 10.00 до 19.00 години, п`ятий будній день тижня з 15.00г. до 19.00 години, без участі матері, ОСОБА_3 ..
Визначено способи участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з внучкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом встановлення систематичних зустрічей діда з дитиною:
у другу та четверту неділю місяця з 10.00 до 19.00 години, п`ятий будній день тижня з 15.00г. до 19.00 години без участі матері, ОСОБА_3 ..
Зобов`язати ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_2 , ОСОБА_1 брати участь у вихованні, зустрічах та вільному спілкуванні з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визначити способи участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом встановлення систематичних зустрічей батька з дитиною:
у першу та третю суботу місяця з 10.00 до 19.00 години, п`ятий будній день тижня з 15.00г. до 19.00 години, без участі матері, ОСОБА_3 .
Визначити способи участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з онучкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом встановлення систематичних зустрічей діда з дитиною: 
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального права. 
У судове засідання до суду апеляційної інстанції представник третьої особи Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування не з`явився, але про розгляд справи він сповіщались належним чином та завчасно. Тому у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка належним чином сповіщених сторін у справі в судове засідання не перешкоджає розглядові справи та у доступі до суду апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня1991 року (далі - Конвенція про права дитини) передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Пунктом 1 статті 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Аналогічні норми права містяться в законодавстві України.
Так, відповідно до положень статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. 
За правилами статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Згідно частини першої статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.
Відповідно до частин першої, другої статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.
Одночасно статтею 257 СК України визначено, що баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.
Спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу (ст. 263 СК).
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 з 22 липня 2006 року (а. с. 11),  рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2012 року по справі №1527/11920/12 шлюб між ним був розірваний, рішення суду набрало законної сили 18 вересня 2012 року (а. с. 18). 
ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась дочка ОСОБА_5 (а. с. 10), після розірвання шлюбу малолітня ОСОБА_5  проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , з батьками відповідачки.
Позивач ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 .
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2017 року по справі №523/15120/16-ц з позивача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуті аліменти в розмірі 4 000,00 грн. щомісячно. З часу ухвалення рішення суду та до теперішнього часу платник аліментів ОСОБА_2 вказане рішення виконує належним чином шляхом щомісячної сплати аліментних платежів на утримання дочки в повному обсязі (а. с. 14-20).
Згідно частин п`ятої та шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Висновками органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 16.08.2018р. №П-1307 від 30.08.2018р. №01-05-3/322вх., за зверненням позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , було визначено способи участі батька та діда у вихованні малолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення їм систематичних зустрічей з дитиною у першу та третю суботу місяця з 10.00 до 19.00; у другу та четверту неділю місяця з 10.00  до 19.00; 1 будній день тижня з 15.00 до 19.00 (а. с. 42 - 45 ).
Даним висновком було встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 на неодноразові її виклики на прийом до відділу органу опіки та піклування не з`являлась, жодного документу не надала та не повідомила причини перешкоджання зустрічам малолітньої ОСОБА_5 з батьком та дідусем.  
Крім того, у висновку було зазначено що відповідачка ОСОБА_3 у 2017 році зверталась до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно їх дочки ОСОБА_9 , втім органом опіки та піклування було надано висновок про недоцільність такого позбавлення.
Відповідачка ОСОБА_3  у вересні 2018 року отримала поштою вказані висновки органу опіки та піклування, але їх не виконувала.
Під час судового засідання на виконання вимог частини п`ятої статті 19 СК України, органом опіки та піклування були підтримані висновки від 16.08.2018р. та 30.08.2018р. з метою розв`язання спору між сторонами. 
Позивач ОСОБА_2 періодично, за контрактом, працює в США, де тимчасово проживає.
В силу частини третьої статті 291 ЦК України, фізична особа має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. У зв`язку з чим, суд відхиляє заперечення ОСОБА_3 в частині неможливості задоволення позову внаслідок перебування ОСОБА_2 за межами території України.
Згідно представленої характеристики з місця останньої роботи, позивач ОСОБА_2 характеризується як працелюбний і відповідальний співробітник. У спілкуванні з колегами та з підлеглими працівниками завжди був тактичний, щирий, доброзичливий, турботливий, з партнерами і клієнтами фірми - ввічливий і чемний. Як керівник відділу, ОСОБА_2 мав добре розвинуті навики ділового спілкування, аналітичне мислення та чудові організаторські якості (а. с. 23).
Із досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що позивачі характеризуються позитивно, мають матеріальні можливості для виховання дочки та онучки, та мають бажання це виконувати.
Доказів того, що позивачі можуть негативно впливати на фізичний та психологічний розвиток дитини, суду протягом розгляду справи надано не було. Наданий з боку відповідача висновок психологічної діагностики ОСОБА_9 , яким були рекомендовані зустрічі дочки ОСОБА_8 з батьком виключно за бажанням дитини та тільки в присутності матері, суд не прийняв до уваги, так як його було проведено два роки тому назад, у лютому 2017 року, у 6 річному віці дитини, що не доводить та не спростовує такі висновки на теперішній час.
Опитана у судовому засіданні дитина ОСОБА_5 , якої виповнилось  9 років, в порядку статті 171 СК України, зазначила, що вона не має бажання бачитися з батьком, оскільки він їй не подобається, він влаштовує сварки з її матір`ю, вона його не пам`ятає. Не має вона і бажання бачитися з дідусем, так як вона вважає його чужою людиною. При цьому ОСОБА_10 у своїх поясненнях посилалась на її обізнаність про негативні поступки батька та дідуся зі слів матері.
Таке ставлення дитини до батька та дідуся підтвердили допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та підтвердили наявність конфлікту та неприязних відносин між колишніми подружжями ОСОБА_14 .
Оцінюючи пояснення дитини в сукупності з іншими доказами по справі та поясненнями сторін суд вважав, що рішення суду по справі має бути ухвалено всупереч думці дитини у відповідність до частини третьої статті 171 СК, з наступних підстав.
У статті 12 Конвенції про права дитини закріплені положення, згідно з якими держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.
З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.
Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження №14-327цс18), право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі з`являється у дитини з досягненням віку 10 років.
Оскільки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною, що не досягла віку, в якому вона здатна сформулювати власні погляди та вільно висловлювати їх з усіх питань, що її стосуються, суд не приймає її категоричне небажання бачитися з батьком та дідусем, та таке не може бути перешкодою для їх спілкування з нею.
Крім того, суд критично відноситься до такого ставлення дитини до позивачів, та вважає, що таке відбувається в зв`язку з впливом на формування думок дитини з боку її матері ОСОБА_3 , яке фактично відбувається внаслідок неприязних стосунків між нею та позивачем ОСОБА_2 .. Саме такий вплив відповідачки ОСОБА_3 на формування думок її дочки по відношенню до її батька та дідуся оцінюється судом, як наявні перешкоди у їх побаченнях з дитиною.
Суд вважає, що позбавлення позивачів права щодо їх участі у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини ОСОБА_8 може позбавити останню родинних зв`язків з батьком та дідом, любові та турботи з боку позивачів.
За таких підстав, задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дитина ОСОБА_5 проживає з відповідачкою, яка її виховує, дитина знає батька та діда, а відповідачка не хоче сприяти більш тісному контакту дитини з позивачами та всіляко цьому перешкоджає, що підтверджується поясненнями позивачів, дослідженими судом доказами та висновками органу опіки та піклування. Виходячи з балансу інтересів дитини, необхідність відновлення відношень між батьком, дідусем та дитиною, суд вважає, що систематичні зустрічі з дитиною повинні проходити без присутності матері. А зменшення судом кількості зустріч обумовлено негативним ставленням дитини ОСОБА_5 до позивачів, необхідністю поступового відновлення між ними відносин, із збереженням психологічного стану дитини. 
Оскільки батько та дід мають безумовне право на спілкування з дочкою та онукою та участь у її вихованні незалежно від того, з ким проживає вона, суд частково погодився з висновком органу опіки та піклування та вважав, що спосіб участі позивачів у вихованні та спілкуванні з дитиною, за їх бажанням, слід встановити наступним чином: шляхом встановлення систематичних зустрічей батька з дочкою: у першу та третю суботу місяця з 10.00 до 19.00 години, п`ятий будній день тижня з 15.00 до 19.00 години, без участі матері ОСОБА_3 , а дідуся ОСОБА_1 з онучкою шляхом встановлення систематичних зустрічей діда з дитиною: у другу та четверту неділю місяця з 10.00 до 19.00 години, п`ятий будній день тижня з 15.00 до 19.00 години без участі матері ОСОБА_3 .. При цьому суд керувався виключно інтересами малолітньої дитини, яка має право на побачення та спілкування з батьком та дідусем, яке буде відповідати вимогам закону і узгоджується з інтересами малолітньої дитини.
Посилання відповідачки ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не враховано думка дитина яка не бажає зустрічатися з батьком та дідусем та те, що надавати батьку та дідусю зустрічі з дитиною без присутності матері є небезпечним для самої дитини не приймаються до уваги за таких підстав. 
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться 2 статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачі були зобов`язані довести в судовому засіданні ті обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог, а відповідачка - ті обставини, на які вона посилалася як на заперечення проти позову,  але безспірних та об`єктивних доказів з приводу того, що надавати батьку та дідусю зустрічі з дитиною без присутності матері є небезпечним для самої дитини, позивачка не надала ні суду першої,  ні суду апеляційної інстанції. 
У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» вказано, що при розгляді вимог про визначення порядку участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними того з батьків, який проживає окремо від них, порядку спілкування діда й баби з онуками, якщо батьки не підкоряються рішенню органів опіки і піклування з цих питань, спорів між батьками про місце проживання дітей, вимог про відібрання батьками дітей в інших осіб, про позбавлення або поновлення батьківських прав та інших спорів, пов`язаних із вихованням дітей, обов`язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя як право батьків на спілкування з дитиною.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, №31111/04, § 54, ЄСПЛ, від   07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», § 76, заява №2091/13 (M. S. v  Ukraine) суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини та право, зокрема, бабусі на спілкування з онуком та право приймати участь у його вихованні. Окрім того, батьків законодавством зобов`язано вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України).
Законодавством також встановлено правовий механізм визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, який проживає окремо у випадку неможливості досягнення батьками згоди стосовно такого способу, а саме: рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Слід зазначити, що прийняте рішення органу опіки та піклування є обов`язковим для батьків (ст. 158 СК України).
І лише у випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
У випадку встановлення судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому з батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.
Суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків (а також бабусі) у вихованні дитини, зокрема батько зобов`язаний приймати участь у вихованні дитини постійно, а не тільки за домовленістю із матір`ю. Не врахування цього при вирішенні спору і встановлення способу спілкування позивачів з дитиною виключно за домовленістю з відповідачкою, може протиправно обмежити їх участь у вихованні дитини.
Системний аналіз наведених норм права, роз`яснення Верховного Суду України, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно погодився з визначеним органом опіки та піклування способом участі позивачів у вихованні малолітньої дочки (онучки), правильно визначив характер відносин між сторонами у справі, враховував рівність прав батьків та дідуся на учать у вихованні малолітньої дочки (онучки) та інтереси батька і дідуся, які бажають бачити дочку (онучку) та якомога більше, приймати безпосередньо та активну участь у її вихованні, спілкуватися з нею, врахував вік дитини, стан її здоров`я та обумовлених цим особливостей режиму дня, який має забезпечити здоровий розвиток дитини, правильно виходив з того, що в інтересах дитини зустрічі батька, дідуся з дочкою (онукою) слід проводити у відсутності матері дитини, враховуючи конфліктні стосунки, які склалися між сторонами, з метою уникнення суперечок між батьками в присутності дитини, з метою застосування належного психоемоційного стану дитини, відповідачкою не було надано належних доказів про наявність перешкод, які б унеможливили зустрічі дитини з батьком, дідусем у відсутності матері, тому суд першої інстанції правильно встановив, що порядок зустрічей дитини з батьком, дідусем без присутності матері, сприяє найкращому забезпеченню інтересів дитини, правильно врахував, що, оскільки дитина не досягла віку, в якому вона здатна сформулювати власні погляди та вільно висловлювати їх з усіх питань, що її стосуються, не може бути прийнято до уваги її категоричне небажання бачитися з батьком та дідусем, та таке не може бути перешкодою для їх спілкування з нею, таке ставлення відбувається в зв`язку з впливом на формування думок дитини з боку її матері ОСОБА_3 , яке фактично відбувається внаслідок неприязних стосунків між нею та  позивачем, що оцінюється судом, як наявні перешкоди у їх побаченнях з дитиною.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року у справі №51/2221/16 (провадження №61-22674св18) та у постанові від 29 травня 2019 рок у справі №522/22329/16 (провадження №61-40947св18), який у відповідності до частини 4 статті 263 ЦПК України має бути врахований судом при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин.
Також безпідставними є твердження відповідачки ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції дав неналежну оцінку наявним у справі доказам, наданим сторонами у справі.
Отже,  суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позові. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського  суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову  немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 червня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 10 березня 2020 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М.Драгомерецький
   
                                                                                                                   А.І.Дрішлюк 

                                                                                                                   П.М.Черевко