ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 квітня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №588/2202/19 
Номер провадження 22-ц/816/893/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Ткачук С. С. 

сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 06 лютого 2020 року в складі судді Щербаченко М.В., ухвалене в м. Тростянець, повний текст якого складено 11 лютого 2020 року,

                                                           В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 36 951 грн 73 коп. матеріальної шкоди відповідно до рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 листопада 2018 року у кримінальному провадженні № 296/2924/18.
Свої вимоги мотивував тим, що вироком Корольовського районного суду м. Житомира було встановлено, що ним відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 28 березня 2018 року внаслідок подання до підрозділу військової частини НОМЕР_1 завідомо неправдивих документів - табелів робочого часу, було вчинено заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовим становищем на користь ОСОБА_2 на загальну суму 36 951 грн 73 коп. ОСОБА_1 на стадії досудового розслідування кримінального провадження відшкодував указану шкоду, що було визнано судом як обставина, що пом`якшує його покарання. Позивач вважає, що має право зворотної вимоги до відповідачки.
Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 06 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 залишений без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову в повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги зазначається, що судом першої інстанції не було встановлено, що ОСОБА_2 повернула безпідставно одержані внаслідок неправомірних дій грошові кошти у вигляді заробітної плати за серпень 2016 року – липень 2017 року в сумі 36951 грн 73 коп., як помилково (безпідставно) нараховані, а повістю привласнила.
Крім того, вказує, що ОСОБА_2 є належним солідарним боржником у майнових відносинах по відшкодуванню завданої державі майнової шкоди, а тому повинна нести солідарну відповідальність за заподіяну шкоду разом з позивачем ОСОБА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила відмовити ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 від 08 серпня 2016 року № 214 була призначена на посаду завідувача бібліотеки. З вказаної посади відповідачка була звільнена за згодою сторін відповідно до пункту 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25 липня 2017 року № 147 (а.с. 42-43).
Вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 13 листопада 2018 року (справа № 296/2924/18) ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною 2 статті 191 КК України, частиною 1 статті 366 КК України (а.с. 11-20).
Вказаним вироком суду позивача визнано винним за те, що він, будучи заступником командира військової частини НОМЕР_1 , кожного місяця у період з серпня 2016 року по липень 2017 року, діючи всупереч інтересам служби, умисно, достовірно знаючи про те, що завідувач бібліотеки ОСОБА_2 в указаний період не виходила на роботу та обов`язки за посадою не виконувала, при складанні табелів робочого часу за вказаний період вносив завідомо неправдиві відомості, роздруковував їх та передавав до фінансового підрозділу військової частини НОМЕР_1 для здійснення нарахувань заробітної плати останній.
За змістом вироку Корольовського районного суду м. Житомира від 13 листопада 2018 року всього, відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 28 березня 2018 року № 293/18-25, внаслідок подання ОСОБА_1 до фінансового підрозділу військової частини НОМЕР_1 завідомо неправдивих документів - табелів обліку робочого часу, ОСОБА_1 вчинено заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовим становищем на користь ОСОБА_2 на загальну суму 36 951 грн 73 коп.
У резолютивній частині вироку зазначено, що провадження в частині цивільного позову закрито у зв`язку з його повним відшкодуванням (а.с. 20).
Позивач трьома платежами 23 травня 2018 року та 22 червня 2018 року до ухвалення судом вказаного вироку сплатив 36 951 грн 73 коп. на відповідний рахунок ДКСУ м. Київ як відшкодування шкоди на користь військової частини НОМЕР_1 відповідно до позовної заяви Військової прокуратури Центрального регіону України (а.с. 9-10).
В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 вказав, що вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 13 листопада 2018 року (справа № 296/2924/18) набрав законної сили і він відбув основне покарання, призначене судом.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки лише ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні діянь, які призвели до розтрати 36 951 грн 73 коп. і у межах кримінального провадження (справа № 296/2924/18) був заявлений цивільний позов про стягнення саме з нього шкоди, завданої внаслідок самостійно вчинених ним злочинів, який він визнав і сплатив до ухвалення вироку суду всю суму шкоди, тому підстав для стягнення на його користь з відповідачки сплаченої ним як заподіювачем шкоди немає.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.
Частиною 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоду.
Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Як вбачається з матеріалів справи, вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 13 листопада 2018 року, який набрав законної сили, була встановлена вина позивача та наявність безпосереднього причинного зв`язку між вчиненими ОСОБА_1 кримінальними правопорушеннями та заподіяною державі в особі військової частини НОМЕР_1 матеріальною шкодою в сумі 36 951 грн 73 коп.
Виходячи зі встановлених фактичних обставин справи та вищевказаних норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на його користь шкоди, оскільки позивач відшкодував шкоду, яка заподіяна його неправомірними діями з його вини у формі умислу, а не в силу вимог Закону, який би покладав на нього обов`язок відшкодувати шкоду, яка завдана іншою особою, а тому не поширюються на ці правовідносини вимоги статті 1191 ЦК України, що свідчить про те, що у позивача не виникає право регресу до відповідачки.
Крім того, як вбачається з вироку суду, ОСОБА_1 свою вину у вчиненні злочину визнав повністю і сплатив до ухвалення вироку всю суму шкоди, тому підстав для стягнення на його користь з відповідачки сплаченої ним як заподіювачем шкоди немає.
Відповідно до ч. 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновок суду, обґрунтовано викладений у мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх спростував.
Доводи апеляційної скарги з приводу того, що судом першої інстанції не було встановлено, що ОСОБА_2 повернула безпідставно одержані внаслідок неправомірних дій грошові кошти у вигляді заробітної плати за серпень 2016 року – липень 2017 року в сумі 36951 грн 73 коп., як помилково (безпідставно) нараховані, а повістю привласнила, не заслуговують на увагу, оскільки в судовому засіданні суду першої інстанції сторонами було визнано, що відносно відповідачки не ухвалювався обвинувальний вирок суду, який би набрав законної сили, про засудження її за вчинення відповідного кримінального правопорушення, пов`язаного з безпідставним отриманням нею з серпня 2016 року по липень 2017 року заробітної плати. Відсутнє і рішення суду чи наказ командира військової частини про стягнення з ОСОБА_2 спірної суми.
Суд апеляційної інстанції визнає, що наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування чи зміну оскаржуваного рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

                                                               П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 06 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -                                                                                              В.І. Криворотенко

Судді:                                                                                                           О.Ю. Кононенко

                                                                                                                       С.С. Ткачук