ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 243/6975/14
провадження № 61-2258св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 липня 2017 року, ухвалене у складі судді Проніна С. Г., та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 12 грудня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Папоян В. В., Біляєвої О. М., Кішкіної І. В., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2014 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом, уточненим у липні 2017 року, до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
В обґрунтування позову зазначив, що 17 листопада 2013 року між ним та  ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого він передав останній грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США, що за офіційно встановленим Національним банком України (далі - НБУ) курсом гривні до долара США станом на дату подання уточненого позову складає 387 000 гривень. Вказані кошти відповідач зобов`язалась повернути у повному обсязі у строк до 17 грудня 2013 року.
Оскільки відповідач вказані грошові кошти у обумовлений розпискою строк не повернула,  ОСОБА_1 просив стягнути з неї борг у сумі 15 000 доларів США (за офіційно встановленим НБУ курсом гривні до долара США станом на дату подання уточненого позову еквівалентно 387 000 гривень), а також відшкодувати судовий збір та витрати на правову допомогу.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 липня 2017 року стягнено з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 387 000 гривень, судовий збір у розмірі 2 340 гривень і витрати на правову допомогу у розмірі 2 500 гривень, а всього стягнено 391 840 гривень.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності існування між сторонами договірних зобов`язань за договором позики, які оформлені розпискою про одержання коштів, і невиконання позичальником обов`язку щодо їх повернення. 
Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 липня 2017 року залишено без змін.
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про доведеність факту отримання  ОСОБА_2 коштів у борг і невиконання нею обов`язку щодо їх повернення, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У січні 2018 року  ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 12 грудня 2017 року скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. 
Заявник зазначає, що грошові кошти за розпискою не отримувала і написала розписку під впливом погроз позивача.
Посилається на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив їй у долученні до справи доказів того, що позика в дійсності надавалася її колишньому чоловіку ОСОБА_3 , та не врахував, що неподання цих доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами, а саме несумлінним виконанням своїх обов`язків її представником.
Також вказує, що апеляційний суд обмежив її у реалізації процесуальних прав, так як відхилив клопотання про зупинення провадження у справі, про допит свідків та про призначення судової психологічної експертизи, а також відмовив у задоволенні заяви про відвід колегії суддів, який вона заявила через таке упереджене ставлення до неї.
Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
Відзив на касаційну скаргу не надходив 
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 17 листопада 2013 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США. Вказані кошти відповідач зобов`язалась повернути у повному обсязі 17 грудня 2013 року.
Грошові кошти у встановлений у розписці строк ОСОБА_2 не повернула, про що свідчить перебування оригіналу розписки у позикодавця.
Обставин, які б свідчили про те, що розписка від 17 листопада 2013 року написана відповідачем внаслідок психологічного тиску та за відсутності дійсного волевиявлення на вчинення такого правочину, судами попередніх інстанцій не встановлено. 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків. 
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника. 
Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми.  
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. 
Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, оцінив розписку від 17 листопада 2013 року та дійшов висновку, що вона є борговим документом і підтверджує зобов`язання ОСОБА_2 повернути  ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 15 000 доларів США у погоджені сторонами строки. 
Встановивши такі обставини, оскільки оригінал боргової розписки перебуває у позивача і доказів повернення боргу відповідач не надала, суди попередніх інстанцій правильно застосували положення статей 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України і обґрунтовано стягнули з відповідача неповернену суму позики.
Доводи заявника про те, що грошові кошти за розписками вона не отримувала і написала їх під впливом погроз позивача, касаційний суд відхиляє.
Судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, які б свідчили про написання  ОСОБА_2  розписок про отримання коштів у борг за відсутності дійсного її волевиявлення на вчинення таких правочинів або внаслідок тиску  ОСОБА_1 . Докази звернення заявника до правоохоронних органів з приводу примушування її до написання боргової розписки у справі відсутні; відповідні твердження ґрунтуються виключно на поясненнях заявника, які не є доказами у розумінні вимог цивільного процесуального законодавства. 
Оскільки розписка за своєю правовою природою є борговим документом, який боржник видає кредитору, засвідчуючи як укладення договору позики, так і отримання певної грошової суми, наявність розписки від 17 листопада 2013 року, написання якої  ОСОБА_2 не спростовано, підтверджує факт передачі їй грошей у позику, тому доводи касаційної скарги щодо неотримання коштів безпідставні. 
Твердження заявника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у долученні до справи доказів на підтвердження отримання спірної позики її колишнім чоловіком ОСОБА_3 та не врахував, що неподання цих доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами, а саме несумлінним виконанням своїх обов`язків її представником, касаційний суд відхиляє.
Так, відповідно до частини другої статті 303 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
За змістом статей 38, 40, 44 ЦПК України у тій же редакції учасник справи самостійно обирає собі представника та визначає обсяг його повноважень; наявність в учасника справи представника не позбавляє його права та можливості брати участь у справі особисто. 
Заявник знала про перебування цієї справи у провадженні суду першої інстанції, особисто брала участь у судових засіданнях 10 та 24 липня 2017 року, проте жодних клопотань не заявляла і щодо закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами і переходу до судових дебатів не заперечувала, що свідчить про відсутність у неї обмежень у реалізації процесуальних прав та поданні усіх наявних доказів.
Суд апеляційної інстанції, оцінивши зазначені заявником причини неподання доказів до суду першої інстанції, дійшов висновку про їх неповажність та відмовив у прийнятті таких доказів, що не суперечить статті 303 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.
Посилання заявника на те, що апеляційний суд безпідставно відхилив клопотання про зупинення провадження у справі, про допит свідків та про призначення судової психологічної експертизи, а також відмовив у задоволенні заяви про відвід колегії суддів, який вона заявила через упереджене ставлення до неї, касаційний суд вважає помилковими.
Заявник під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції звернулася із клопотаннями про зупинення провадження у справі, допит свідків та про призначення судової психологічної експертизи, які у суді першої інстанції не заявляла. Апеляційний суд у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку розглянув ці клопотання, оцінив зазначені в їх обґрунтування доводи, у тому числі щодо причин незаявлення у суді першої інстанції, і відмовив у їх задоволенні, не встановивши правових підстав для вчинення відповідних процесуальних дій. Відмовляючи у задоволенні заяви про відвід, суд правильно послався на те, що незгода сторони із процесуальними рішеннями суду не може бути підставою для відводу.
Порушень судами цивільного процесуального законодавства, які унеможливили з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, касаційним судом не встановлено і заявником не наведено.
Касаційний суд не оцінює додатково подані заявником докази, оскільки це не віднесено до визначених статтею 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, повноважень суду касаційної інстанції. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про  захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суд першої інстанції і апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400 і 401 ЦПК Україниу редакції, чинній на час подання касаційної скарги, та статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:  	С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов