Постанова
Іменем України
 
13 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 330/2643/17
провадження № 61-18114св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 18 червня 2019 року (у складі головуючого Полякова О. З. та суддів: Бєлки В. Ю., Крилової О. В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна та визнання права власності на спільне майно подружжя,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він за власні кошти збудував об`єкт нерухомого майна, що знаходиться по АДРЕСА_1 , який складається із будівлі А-2 загальною площею 79,1 м2, будівлі Б-1 загальною площею 23,1 м2, будівлі В-1 загальною площею 23,6 м2, убиральні - душу Г, огорожі № 1, ями вигрібної № 2, розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0736 га, кадастровий номер земельної ділянки 2320355400:11:001:0279.
Зазначене будівництво будувалось на земельній ділянці в АДРЕСА_1 загальною площею 0,0736 га, кадастровий номер земельної ділянки 2320355400:11:001:0279, яка була надана йому у суборенду, відповідно до договору суборенди № 621 від 22 липня 2009 року.
Зазначив, що спірні об`єкти нерухомого майна були збудовані ним за час перебування в шлюбі з відповідачкою ОСОБА_4 , але за власні кошти, які належали особисто йому, а тому вважає, що спірні об`єкти нерухомого майна не є спільною сумісною власністю, отже просив, визнати за ним право особистої приватної власності на вказане нерухоме майно.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Заочним рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 19 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право особистої власності на об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 , що складається із будівлі А-2 загальною площею 79,1 м2, будівлі Б-1 загальною площею 23,1 м2, будівлі В-1 загальною площею 23,6 м2, убиральні - душу Г, огорожі № 1, ями вигрібної № 2, розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0736 га, кадастровий номер земельної ділянки 2320355400:11:001:0279.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою визнані обставини придбання спірного нерухомого майна за час перебування сторін у шлюбі, за власні кошти позивача, а отже в силу положень частини 1 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Державної архітектурно-будівельної інспекції України подав апеляційну скаргу на це судове рішення та просив скасувати його та ухвалити нове судове рішення, яким у позові відмовити.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 18 червня 2019 року апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Державної архітектурно-будівельної інспекції України  задоволено. 
Заочне рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 19 лютого 2018 року скасовано та прийняти нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна та визнання права особистої власності на спільне сумісне майно подружжя.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірне нерухоме майно є самочинно збудованим та позивач не набув права власності на спірне нерухоме майно у встановленому законодавством порядку (відповідно до статті 372 ЦК України), а тому дійшов висновку, що зазначене майно не може буди поділене.
Крім того, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції у порушення положень закону та вимог статей 263-264 ЦПК України не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, а саме судом не було враховано знаходження спірних об`єктів нерухомості на земельній ділянці, яка розташована у пляжній зоні на відстані 55,99-63,66 м від урізу Азовського моря (що суперечить вимогам статей 88, 90 Водного кодексу України, відповідно до яких, у межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води), а отже дійшов передчасних висновків про задоволення позовних вимог та можливість визнання права особистої приватної власності на спірне майно.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
05 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 18 червня 2019 року з пропуском строку на касаційне оскарження, у якій просив поновити строк на касцаійне оскарження постанови апеляційного суту та скасувати оскаржуване ним судове рішення із залишенням без змін рішення суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року поновлено строк на касаційне оскарження постанови Запорізького апеляційного суду від 18 червня 2019 року, відкрито провадження у справі та витребувано з Якимівського районного суду запорізької області цивільну справу № 330/2642/17.
У жовтні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Відзив на касаційну скаргу 
30 жовтня 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив заступника прокурора Запорізької області, в якому просив у задоволенні касаційної скарги 
ОСОБА_1 відмовити та залишити в силі постанову Запорізького апеляційного суду.
Відзив мотивовано там, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 є необґрунтованими та безпідставними, а постанова апеляційного суду прийнята при всебічному дослідженні фактичних обставин справи, які підтверджені достатніми доказами надані прокуратурою.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване ним судове рішення апеляційного суду із залишенням без змін рішення суду першої інстанції.
Як на підставу порушення апеляційним судом норм процесуального права посилається на те, що його не було повідомлено про час та місце розгляду апеляційної скарги прокуратури Запорізької області у цій справі.
Крім того посилався на те, що судом апеляційної інстанції було застосовано положення вимог частини 3 статті 376 ЦК України, тоді як на його думку апеляційний суд мав застосувати положення частини 2 статті 376 ЦК України відповідно до якої право власності на самочинне збудоване нерухоме майно може бути визнано за особою, що його збудувала за рішенням суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 23 квітня 2010 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану ГУЮ в Запорізької області, було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
На підставі договору оренди землі від 28 листопада 2006 року, Кирилівська селищна рада Якимівського району передала у строкове платне користування приватний підприємець ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0736 га, кадастровий номер 2320355400:11:001:0279 для розміщення пункту базування маломірних та інших плавзасобів і облаштування пляжного устаткування.
Згідно договору суборенди землі від 22 липня 2009 року, приватний підприємець ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_1 прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0736 га, кадастровий номер 2320355400:11:001:0279 для розміщення пункту базування маломірних та інших плавзасобів і облаштування пляжного устаткування.
Відповідно до пунктом 3 договору суборенди, на земельній ділянці немає об`єктів нерухомого майна, а також інших об`єктів інфраструктури. 
На зазначеній ділянці ОСОБА_1 було побудоване нерухоме майно, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та складається із будівлі А-2 загальною площею 79,1 кв.м., будівлі Б-1 загальною площею 23,1 м2, будівлі В-1 загальною площею 23,6 м2, убиральні - душу Г, огорожі № 1, ями вигрібної № 2.
Відповідно до листа Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, згода на будівництво об`єктів нерухомого майна на земельній ділянці з кадастровим номером 2320355400:11:001:0279 не надавалась.
Згідно з інформації Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області від 20 грудня 2018 року, згідно з даними Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, по об`єкту будівництва за адресою:  АДРЕСА_1 , замовним - ОСОБА_1 , зареєстровано лише декларацію про готовність об`єкта до експлуатації самочинного збудованого об`єкта, на яке право власності визнано за рішенням суду.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини 1 статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.
Вимоги статті 331 ЦК України передбачають, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Відповідно до частини 1 та 2 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.
Апеляційним судом встановлено, що спірні об`єкти нерухомості, а саме: 
будівля А-2 загальною площею 79,1 м2, будівля Б-1 загальною площею 23,1 м2, будівля В-1 загальною площею 23,6 м2, убиральні - душу Г, огорожі № 1, ями вигрібної № 2, є самочинно збудованими та за адресою перебування зазначеного об`єкту нерухомості, зареєстровано лише декларацію про готовність об`єкта до експлуатації самочинного збудованого об`єкта, а тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не набув права власності на спірне нерухоме майно у встановленому законодавством порядку в розумінні статті 331 ЦК України.
Відповідно до частин 1 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Відповідно до частини 2 статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Відповідно до частини 3 статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, згідно договору суборенди землі від 22 липня 2009 року ОСОБА_1 прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0736 га, кадастровий номер 2320355400:11:001:0279 для розміщення пункту базування маломірних та інших плавзасобів і облаштування пляжного устаткування та побудував спірне нерухоме майно, без надання згоди на будівництво зазначених об`єктів нерухомого майна.
Отже, апеляційний виходив із того, що спірне нерухоме майно є самочинно збудованим, на яке позивач не набув права власності у встановленому законодавством порядку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що не може буди визнано право власності на спірне майно відповідно до вимог частини 3 статті 372 ЦК України, а тому у задоволенні позовних вимог про поділ майна та визнання права власності відмовив.
Крім того, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , щодо його неналежного повідомлення судом апеляційної інстанції не приймаються до уваг, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме судовими повістками та повідомлення про вручення, які містяться у матеріалах справи, зокрема: 
а.с.129-135, 146, 147, 159, де адресою проживання ОСОБА_1 зазначено: 
АДРЕСА_2 (зазначена адреса вказана відповідачем ОСОБА_1 у його позовній заяві).
Зазначені судові повістки були повернуті із повідомленнями про вручення поштових відправлень з відміткою відділення поштового зв`язку «немає дома».
Отже, аргументи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги необґрунтовані та висновків суду не спростовують.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої  судової палати Касаційного цивільного суду,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 18 червня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                       С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров
 
В. М. Сімоненко