Постанова
Іменем України 
 
19 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 372/2348/17
провадження № 61-20627св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О.,  Русинчука М. М.,   
 
учасники справи:
позивач, відповідач за зустрічним позовом – публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», 
відповідачі:, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
     
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Савченка С. І., Фінагеєвої В. О.,   
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2017 року публічне акціонерне товариство «Украсоцбанк»       (далі – ПАТ «Укрсоцбанк» та/або банк)  звернулося до суду з позовом до     ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.   
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 11 травня 2006 року між банком та  ОСОБА_2 укладено договір про надання невідновлюваної кредитної лінії № 36/05-52 (далі – договір та/або кредитний договір), відповідно до умов якого відповідачу  надано кредитні кошти у розмірі                     30 000,00 доларів США зі сплатою 12,5 % річних, зі строком повернення не пізніше 10 серпня 2016 року. В подальшому між сторонами договору укладались договори про внесення змін.
30 листопада 2010 року між банком та ОСОБА_1  укладено договір поруки № 02-10/473, згідно з яким ОСОБА_1 поручилася за виконання ОСОБА_2 зобов`язань, що виникли на підставі договору про надання невідновлюваної кредитної лінії № 36/05-52 або можуть виникнути на підставі нього в майбутньому.
У зв’язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов’язань за кредитним договором станом на 26 січня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 46 034,61 доларів США, яку ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь.  
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк»  про визнання поруки припиненою.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що вимоги банку щодо солідарного стягнення заборгованості є безпідставними, оскільки в договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, відповідно банк пропустив шестимісячний строк пред`явлення вимоги до неї. 
Крім того, зазначала, що без її згоди 22 жовтня 2014 року між банком та позичальником укладено договір про внесення змін до договору про надання невідновлюваної кредитної лінії від 11 травня 2006 року                  № 36/05-52, згідно з яким викладено кредитний договір в новій редакції, за виконання умов якого вона не поручалася.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд задовольнити її вимоги.
Короткий зміст рішення суду першої  інстанції
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 листопада 2017 року у складі судді  Зінченко О. М. позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 46 034,61 доларів США заборгованості за кредитним договором.   
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
У задоволенні зустрічного позову   ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконує взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, має прострочену заборгованість, яка підлягає стягненню з нього та поручителя. Також суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не спростований факт укладення договору, отримання відповідачем кредитних коштів та наявність заборгованості.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою  Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 листопада 2017 року скасовано в частині задоволення солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк»                 заборгованість за кредитним договором в розмірі 21 720,00 доларів США, що є тілом кредиту, та судовий збір у розмірі 8 000,00 грн.
В іншій частині позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що у зв`язку з визнанням постановою апеляційного суду Київської області від 16 травня 2018 року у даній справі поруки ОСОБА_1 припиненою правові підстави для солідарного стягнення заборгованості з поручителя відсутні. Також суд апеляційної інстанції виходив із того, що, оскільки банком нараховані у більшому розмірі, ніж це передбачено умовами укладеного між сторонами договору, відсотки, які не підлягали нарахуванню, то вони задоволенню не підлягають, а тому стягненню з позичальника на користь банку підлягає лише тіло кредиту.   
        Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погодившись із таким вирішенням спору, ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову в частині задоволення позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором і судового збору та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржується лише в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором і судового збору, в іншій частині не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається (частина перша статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом                            на 07 лютого 2020 року).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_2 аргументована тим, що суд апеляційної інстанції неповно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, встановив обставини на підставі недопустимих доказів, зокрема, яким є розрахунок заборгованості.  Крім того, апеляційний суд не взяв до уваги, що судом першої інстанції не розглянуто клопотання про призначення судово-економічної експертизи для визначення заборгованості відповідача.
Апеляційний суд безпідставно стягнув судовий збір з відповідача, який є учасником бойових дій та звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». 
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 08 січня 2020 року відкрито касаційне провадження в справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк», третя                  особа – ОСОБА_2 , про визнання поруки припиненою. 
Витребувано із Обухівського районного суду Київської області зазначену справу.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 11 травня 2006 року між банком та ОСОБА_2  укладено кредитний договір № 36/05-52, за умовами якого банк надав позичальникові кредит у розмірі 30 000,00 доларів США на поточні потреби зі сплатою 12,5 % річних та строкомповернення до 10 серпня 2016 року.  
30 листопада 2010 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2     укладено додаткову угоду № 2 до договору від 11 травня 2006 року№36/05-52, якою внесені зміни до умов договору щодо розміру процентної ставки за користування кредитними коштами та встановлено її розмір14,51 % річних, а також визначений новий графік погашення заборгованості за кредитним договором.  
На забезпечення виконання зобов`язань позичальником за договором кредиту 30 листопада 2010 року між ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2  та   ОСОБА_1   укладено договір поруки 02-10/473, за умовами якого остання поручилася перед кредитором за виконання боржником своїх зобов’язань  за кредитним договором. 
22 жовтня 2014 року між банком  та ОСОБА_2  укладено договір про внесення змін до договору про надання невідновлювальної кредитної лінії від 11 травня 2006 року.  
Відповідно до підпункту 1.1.2 кредитного договору повернення кредиту має здійснюватися згідно графіку, який міститься у додатку № 1 до цього договору і є його невід`ємною частиною.
Відповідно до пункту 2.5 кредитного договору сплата процентів за користування кредитом здійснюється до 11 числа (включно) місяця наступного за тим, в якому позичальник користувався кредитом, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повному обсязі в день такого повернення.
Згідно з пунктом 3.3.13 договору про внесення змін до кредитного договору позичальник зобов`язаний протягом 60 календарних днів з дати одержання письмового повідомлення кредитора, достроково повернути в повному обсязі кредит, нараховані відсотки, комісії, а також можливі штрафні санкції у випадках, визначених пунктами 3.2.3, 5.4 цього договору.
У зв’язку з  невиконанням позичальником належним чином зобов`язань за кредитним договором, ПАТ «Укрсоцбанк» 22 липня 2017 року направив відповідачам вимогу про погашення заборгованості.
Згідно з  розрахунком заборгованості за кредитним договором, наданим банком, станом на 26 січня 2017 року розмір заборгованості за кредитом становить 21 720,00 доларів США, що еквівалентно 590 960,74 грн, заборгованість за процентами – 24 314,61 доларів США, що еквівалентно 661 555,24 грн.
02 серпня 2017 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з боржника та поручителя.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.
Суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України(в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті  598, статті  599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частин першої та третьої  статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем)     у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_2 порушував умови кредитного договору і не повертав банку кредитні кошти з                        2008 року до 2014 року.  
Протягом 2014–2017 років   ОСОБА_2 сплатив чотири платежі в доларах США, які були зараховані на погашення процентів за користування кредитом.
Апеляційний суд установив, що 19  червня 2014 року ОСОБА_2 був призваний по мобілізації відповідно до Указу Президента України                           від 06 травня 2014 року № 454 «Про часткову мобілізацію», що підтверджується довідкою Обухівського районного військового комісаріату Київської області від 24 червня 2014 року і 16 листопада                          2015 року Обухівським районним військовим комісаріатом Київської області йому видане посвідчення учасника бойових дій.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»ОСОБА_2 , як учасник антитерористичної операції, користується пільгами, зокрема, про ненарахування штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань, а також процентів за користування кредитом військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним – з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду.
Експертним дослідженням розрахунку заборгованості за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 36/05-52 від 11 травня         2006 року в частині основного боргу та відсотків за користування встановлено,  що до 20 жовтня 2008 року нараховувались відсотки у розмірі 12,5 % річних. Однак з 21 жовтня 2008 року почали нараховувались у розмірі 14,5 % річних.  
При цьому, додаткова угода між банком та ОСОБА_2 про встановлення нового розміру відсотків 14,5 % річних укладена                            30 листопада 2010 року.
Установивши, що в період з 21 жовтня 2008 року до 30 листопада                       2010 року банком здійснювалось нарахування відсотків у більшому розмірі, ніж передбачено умовами укладеного між сторонами договору, та що за період із червня 2014 року до січня 2017 року відповідач має пільги щодо ненарахування процентів, апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту.
Посилання у касаційній скарзі на те, що судом не було розглянуто клопотання про призначення судово-економічної експертизи для визначення заборгованості відповідача, колегія суддів відхиляє, оскільки апеляційним судом було задоволено клопотання відповідачів про призначення судово-економічної експертизи, за результатами проведення якої у матеріалах справи міститься висновок експерта  судово-економічної експертизи від 17 квітня 2018 року, та якому апеляційний суд надав оцінку, а його переоцінка судом касаційної інстанції знаходиться поза межами повноважень, передбачених статтею 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).
Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно стягнув з відповідача судовий збір без врахування того, що  відповідач, як учасник бойових дій, звільняється від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», колегія суддів відхиляє з таких підстав.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 545/1149/17) зазначила, що, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Оскільки предметом спору є стягнення заборгованості за кредитним договором, кредитні кошти надавались відповідачу на поточні потреби, що не стосується соціальних прав і гарантій відповідача, як учасника бойових дій, апеляційний суд правильно стягнув з нього судовий збір.  
Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 09 жовтня 2019 року в справі № 9901/311/19.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновку суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до оцінки доказів та незгоди заявника з висновками  апеляційного суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,                   від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для  залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду в оскарженій частині–  без змін. 
Керуючись статтями 389, 400, 401 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу   ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року в частині позову публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та  оскарженню не підлягає.    

Судді:                                                                                      В.  І.  Журавель

                                                                                                 Н. О. Антоненко

                                                                                                 М. М. Русинчук