ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2020 р.                                                              Справа № 914/2366/19

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача)                                        Якімець Г.Г.,
Суддів:                                                                      Бойко С.М.,                                                                                                                        Бонк Т.Б.,
в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства «Приватна агроторгова фірма «Винниківська», б/н від 13 лютого 2020 року
на рішення Господарського суду Львівської області від 16 січня 2020 року (підписане 20.01.2020 року), суддя Яворський Б.І.
у справі №914/2366/19
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Волагро», м. Львів
до відповідача Приватного підприємства «Приватна агроторгова фірма «Винниківська», с. Чишки Пустомитівського району Львівської області
про стягнення 24 017,25 грн. заборгованості

в с т а н о в и в :
19 листопада 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Волагро» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Приватного підприємства «Приватна агроторгова фірма «Винниківська» про стягнення заборгованості в сумі 24  017,25 грн., з яких: 10  118,50 грн. – пеня, 8  605,05 грн. – інфляційні втрати та 5  293,70 грн. – 3% річних, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки №10/04-2018-277 від 10 квітня 2018 року.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 16 січня 2020 року у справі №914/2366/19 позов задоволено в повному обсязі: присуджено до стягнення з Приватного підприємства «Приватна агроторгова фірма «Винниківська» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Волагро» 10 118,50 грн. – пені, 8 605,05 грн. – інфляційних втрат та 5 293,70 грн. – 3% річних, а також 1  921 грн. – судового збору та 5  000 грн. – витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду мотивоване тим, що прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум, а також пені, передбаченої договором з урахуванням положень ч.6 ст.232 ГК України. Так, місцевий господарський суд, встановивши виконання відповідачем рішення Господарського суду Львівської області від 27 травня 2019 року у справі №914/160/19, яким присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором поставки, лише 03 жовтня 2019 року, дійшов висновку про підставність та обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат та пені за період до моменту повного виконання рішення (припинення зобов`язання за договором).
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач – Приватне підприємство «Приватна агроторгова фірма «Винниківська» звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 16 січня 2020 року у справі №914/2366/19 та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема, зазначає, що зобов`язання за договором поставки №10/04-2018-277 від 10 квітня 2018 року припинилися, у зв`язку із примусовим стягненням з відповідача боргу та пені, з моменту постановлення судом рішення у справі №914/160/19, тобто – з 27 травня 2019 року, відтак, додаткове стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат та пені є неправомірним. Поряд з тим, зазначає, що судом стягнуто суму пені, нараховану за межами позовної давності (1 рік), яка закінчилась у вересні 2019 року.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 лютого 2020 року справу №914/2366/19 розподілено колегії суддів у складі: Якімець Г.Г. (головуючий суддя), судді: Бойко С.М. та Бонк Т.Б.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 19 лютого 2020 року апеляційну скаргу Приватного підприємства «Приватна агроторгова фірма «Винниківська» залишено без руху.
Ухвалою суду від 11 березня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі №914/2366/19 за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Приватна агроторгова фірма «Винниківська» на рішення Господарського суду Львівської області від 16 січня 2020 року у справі №914/2366/19.
Ухвалою суду від 23 квітня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи на підставі ч.10 ст.270 ГПК України.
Ухвала суду від 23 квітня 2020 року отримана позивачем – 27 квітня 2020 року та відповідачем – 30 квітня 2020 року, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.
Заяв про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи від сторін до суду не надходило.
07 травня 2020 року від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (б/н від 07.05.2020) в якому позивач просить суд рішення Господарського суду Львівської області від 16 січня 2020 року у справі №914/2366/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Зокрема, зазначає, що позивач має право на нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені в межах строку, передбаченого ч.6 ст.232 ГК України, аж до моменту повного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки. Також у відзиві на апеляційну скаргу позивач просить суд поновити строк на подання відзиву, однак, колегія суддів звертає увагу, що такий строк позивачем не пропущено, у зв`язку із запровадженням на території України карантину починаючи з 12 березня 2020 року та враховуючи положення п.4 розділу Х «Прикінцеві положення» ГПК України в редакції ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30 березня 2020 року, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Строк на подання відзиву встановлено ухвалою суду від 11 березня 2020 року, відтак, такий строк позивачем не пропущено.

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 10 квітня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Волагро» (в тексті договору – продавець) та Приватним підприємством «Приватна агроторгова фірма «Винниківська» (в тексті договору – покупець) укладено договір поставки №10/04-2018-277, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 продавець зобов`язався передати у власність покупця, а покупець, в порядку та на умовах, визначених цим договором – прийняти та оплатити товар салетросан 26, кількість товару – 35,5 тонн.
Відповідно до п.3.1 Договору загальна сума товару по цьому договору становить грошову суму у розмірі 355 159,75 грн.
Згідно з п.3.2.1 Договору покупець зобов`язався сплатити суму у розмірі 99 577,50 грн. – до 12 квітня 2018 року; суму у розмірі 255 582,25 грн. – не пізніше ніж за 153 дні від дати поставки товару.
У п.4.2 Договору сторони погодили, що датою поставки вважається дата видаткової накладної на товар. У випадку відсутності видаткової накладної з будь яких причин датою поставки вважається дата, що зазначена в товарно-транспортній накладній та/або в будь-якому іншому документі, що може підтвердити факт передачі товару.
У випадку несвоєчасної оплати за товар, покупець зобов`язаний сплатити продавцю пеню в розмірі 0,08% від суми заборгованості за кожний календарний день прострочення оплати (п.5.2.3 Договору).
На виконання умов договору позивач передав у власність відповідача товар на загальну суму 371 659,75 грн., що підтверджується видатковими накладними:
№241 від 11.04.2018р. на суму 40 018 грн. з терміном сплати до 11.09.2018р.;
-          №242 від 11.04.2018р. на суму 60 027 грн. з терміном сплати до 11.09.2018р.;
-          №252 від 12.04.2018р. на суму 65 029,25 грн. з терміном сплати до 12.09.2018р.;
-          №254 від 12.04.2018р. на суму 65 029,25 грн. з терміном сплати до 12.09.2018р.;
-          №259 від 13.04.2018р. на суму 60 027 грн. з терміном сплати до 13.09.2018р.;
-          №260 від 13.04.2018р. на суму 65 029,25 грн. з терміном сплати до 13.09.2018р.;
-          №301 від 20.04.2018р. на суму 16 500 грн. з терміном сплати до 20.09.2018р.
Однак, відповідач поставлений товар оплатив частково, у зв`язку з чим, позивач звернувся з відповідним позовом до господарського суду.
Так, рішенням Господарського суду Львівської області від 27 травня 2019 року у справі №914/160/19 позов ТзОВ «Волагро» задоволено частково: присуджено до стягнення на користь останнього з ПП «ПАФ «Винниківська» 255 582,25 грн. – основного боргу за договором поставки №10/04-2018-277 від 10 квітня 2018 року, 27 094,28 грн. – пені (з початку виникнення заборгованості за кожною видатковою накладною по 23 січня 2019 року включно), 2 783,66 грн. – 3% річних (з початку виникнення заборгованості по 23 січня 2019 року), 15 140,21 грн. – інфляційних втрат (з початку виникнення заборгованості по 31 грудня 2018 року) та 4 509,01 грн. – судового збору (http://www.reestr.court.gov.ua/Review/82159720).
Судом у вказаному рішенні встановлено, що відповідач порушив свої зобов`язання за договором, не повністю оплатив отриманий товар, а саме: 10.04.2018р. покупець оплатив аванс у розмірі 99 577,50 грн., а також 26.04.2018р. – 4 725 грн. (оплата згідно видаткової накладної №301 від 20.04.2018) та 18.09.2018р. – 11 775 грн. (оплата згідно видаткової накладної №301 від 20.04.2018). Судом також становлено, що станом на 23.01.2018 року покупець отримав та не оплатив товар на загальну суму 255 582,25 грн. за наступними накладними: №242 від 11.04.2018р., №252 від 12.04.2018р., №254 від 12.04.2018р., №259 від 13.04.2018р., №260 від 13.04.2018р.
На виконання рішення Господарського суду Львівської області від 27 травня 2019 року у справі №914/160/19 позивачу 03 жовтня 2019 року перераховано 305 109,41 грн. боргу (примітка: згідно ВП 59893340, в/д №914/160/19), що підтверджується банківською випискою №188. Тобто рішення суду у справі №914/160/19 виконано 03 жовтня 2019 року.
У листопаді 2019 року ТзОВ «Волагро» звернулося до суду з цим позовом про стягнення з ПП «Приватна агроторгова фірма «Винниківська» заборгованості в сумі 24 017,25 грн., з яких: 10 118,50 грн. – пеня, 8 605,05 грн. – інфляційні втрати та 5 293,70 грн. – 3% річних, нараховані за період з січня по жовтень 2019 року.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.
Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а у відповідності до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 ЦК України).
Згідно з ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Обов`язок покупця щодо оплати товару передбачено частиною 1 ст.692 ЦК України.
В силу положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Поряд з тим, відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У п.3.2.1 Договору сторони погодили, що покупець зобов`язаний сплатити суму у розмірі 99 577,50 грн. – до 12 квітня 2018 року; суму у розмірі 255 582,25 грн. – не пізніше ніж за 153 дні від дати поставки товару.
Як зазначалось вище основний борг за договором поставки в сумі 255 582,25 грн. присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача за рішенням Господарського суду Львівської області від 27 травня 2019 року у справі №914/160/19, яке виконано відповідачем – 03 жовтня 2019 року.
Згідно ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.
Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.2 ст.612 ЦК України).
Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Поряд з тим, відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, серед іншого, неустойкою.
Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання  за кожен день прострочення виконання.
У ч.6 ст.231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Відповідно до п.5.2.3 Договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасної оплати за товар, покупець зобов`язаний сплатити продавцю пеню в розмірі 0,08% від суми заборгованості за кожний календарний день прострочення оплати.
Частиною 6 ст.232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Вказаною нормою передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
При цьому, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч.6 ст.232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (наведену правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 07 червня 2019 року у справі №910/23911/16 та від 22 серпня 2019 року у справі №914/508/17).
Як вбачається з позовної заяви позивач, враховуючи фактичне виконання рішення суду у справі №914/160/19 лише 03 жовтня 2019 року, нарахував відповідачу 3% річних за період з 24 січня 2019 року по 02 жовтня 2019 року в сумі 5  293,70 грн., інфляційні втрати за період з 01 січня 2019 року по 30 вересня 2019 року в сумі 8  605,05 грн. та пеню за період з 24 січня 2019 року по 14 березня 2019 року в сумі 10  118,50 грн., врахувавши положення ч.6 ст.232 ГК України.
Перевіривши розрахунки позивача, колегія суддів дійшла висновку про підставність та обґрунтованість позовних вимог.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
Беручи до уваги наведені вище обставини, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про задоволення позову.
Щодо доводів апеляційної скарги про припинення зобов`язання, у зв`язку з прийняттям судом рішення у справі №914/160/19, колегія суддів вважає такі помилковими, оскільки прийняття судом рішення щодо стягнення боргу за договором не припиняє зобов`язання, що випливають з цього договору до моменту повного виконання такого зобов`язання боржником, що в цьому випадку мало місце – 03 жовтня 2019 року (виконання відповідачем рішення суду в межах виконавчого провадження).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18.
Також в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що судом стягнуто суму пені, що нарахована за межами позовної давності, однак, таке твердження не відповідає дійсності, оскільки, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню за період з 24 січня 2019 року по 14 березня 2019 року, відтак, позовна давність щодо такої вимоги становить один рік починаючи з 14 березня 2019 року по кожному дню нарахування пені окремо. Як вбачається з печатки місцевого господарського суду на першому аркуші позовної заяви, позивач звернувся до суду з цим позовом – 19 листопада 2019 року, тобто в межах спеціальної позовної давності щодо вимоги про стягнення пені. Поряд з тим, з матеріалів справи не вбачається, що відповідач заявляв про сплив позовної давності під час розгляду справи в суді першої інстанції, хоча належним чином був повідомлений про судові засідання (арк. арк. справи 5, 44).
Відтак, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:
Рішення Господарського суду Львівської області від 16 січня 2020 року у справі №914/2366/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного підприємства «Приватна агроторгова фірма «Винниківська» – без задоволення.
Матеріали справи №914/2366/19 повернути до Господарського суду Львівської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач)                                                  Якімець Г.Г.
          
Суддя                                                                                           Бойко С.М.

Суддя                                                                                          Бонк Т.Б.