Ухвала

Іменем України
27 квітня 2020 року
м. Київ
Справа № 583/5299/18
Провадження № 51-1438 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08 липня 2019 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року щодо нього,
встановив:
За вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08 липня 2019 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.  Кишинів Республіки Молдова, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) вироком Охтирського районного суду Сумської області від 06 березня 1995 року за ч. 1 ст. 206 КК України 1960 року до покарання у виді штрафу у сумі 130 000 крб;
2) вироком Охтирського районного суду Сумської області від 10 липня 1995 року за ч. 4 ст. 81 КК України 1960 року із застосуванням ст. 44 КК України 1960 року до покарання у виді виправних робіт на строк 2 роки з утриманням заробітної плати у розмірі 20 %;
3) вироком Охтирського районного суду Сумської області від 04 січня 1996 року за ч. 3 ст. 140 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, з конфіскацією частини майна;
4) вироком Охтирського районного суду Сумської області від 23 лютого 2000 року за ч. 2 ст. 140 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3  місяці з конфіскацією майна;
5) вироком Охтирського районного суду Сумської області від 04 вересня 2001 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
6) вироком Охтирського районного суду Сумської області від 14 грудня 2004 року за ч.  2 ст. 190, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців;
7) вироком Охтирського районного суду Сумської області від 10 жовтня 2008 року за ч. 2 ст. 121 КК України із застосуванням ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 2 місяців;
8) вироком Охтирського районного суду Сумської області від 02 липня 2015 року за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців;
9) вироком Охтирського районного суду Сумської області від 26 серпня 2015 року за ч.  3 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, звільненого 16 серпня 2018 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 3 місяці;
засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 4 ст. 81 КК України до призначеного покарання повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Охтирського районного суду Сумської області від 26 серпня 2015 року і остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 3 місяці. 
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України у строк призначеного ОСОБА_4 покарання зараховано строк попереднього ув`язнення.
Вироком вирішено питання речових доказів у провадженні. 
Цим же вироком ОСОБА_4 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 185 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни. 
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, 18 жовтня 2018 року в проміжок часу між 10 та 22 год, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в будинку потерпілого ОСОБА_5 по АДРЕСА_2 , в ході спільного розпивання спиртних напоїв, під час конфлікту, який переріс в бійку, наніс йому п`ять ударів кулаком правої руки в область плеча та три удари кулаком правої руки в область грудей. Далі потерпілий, лежачи на підлозі, наніс дерев`яною палицею в резиновій обмотці один удар засудженому в область правої надбрівної дуги, після чого засуджений вихопив палицю із рук потерпілого та наніс йому ще близько 10 ударів по різним частинам тіла, поки останній не перестав нецензурно висловлюватись у його бік та відкинув палицю. Потерпілий, забравши палицю, переповз до своєї кімнати на диван продовжуючи його ображати. Засуджений, з мотивів виниклої особистої неприязні, використовуючи фізичну перевагу над потерпілим, який мав захворювання опорно-рухового апарату, діючи умисно, усвідомлюючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків у виді заподіяння тілесних ушкоджень, вихопив палицю у лежачого потерпілого та почав наносити йому удари по різним частинам тіла, поки останній не припинив ображати засудженого, після чого засуджений покинув кімнату потерпілого. Від отриманих тяжких тілесних ушкоджень, близько о 04.00 год ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. Причиною смерті потерпілого стала тупа поєднана травма тіла, яка супроводжувалась множинними переломами кісток тулуба та кінцівок, множинним ушкодженням внутрішніх органів, які привели до гострого малокрів`я.
Крім того, за обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_4 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 185 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить змінити судові рішення щодо нього з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Обґрунтовуючи вимоги скарги засуджений вважає, що суд неправильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки, він не мав наміру своїми діями спричинити смерть потерпілому. Вказує, що після конфлікту, потерпілий був ще живий, що підтвердила свідок ОСОБА_6 , проте суд не врахував її показання та не дав їм належної оцінки. Посилаючись на відсутність у кримінальному провадженні будь–яких доказів на підтвердження його винуватості у вчиненому, просить суд касаційної інстанції перекваліфікувати його дії на ч. 1 ст. 121 КК України.
Вважає, що апеляційний суд, всупереч вимогам ст. 404 КПК України повторно не дослідив обставини, встановлені під час кримінального провадження, дослідженні судом першої інстанції, на його думку, не повністю та з порушеннями.
Крім того, вказує, що у порушення вимог ст. 419 КПК України, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів його апеляційної скарги щодо необхідності перекваліфікувати його дії на ч. 1 ст. 121 КК України та безпідставно залишив їх без задоволення.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на наступне 
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вирок суду першої інстанції в частині визнання невинуватим ОСОБА_4 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 185 КК України та виправдання у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, в касаційній скарзі не оскаржується.
Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 в умисному нанесенні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть останнього, в основу вироку обґрунтовано поклав наступні докази: дані допиту ОСОБА_4 , який під час судового засідання, не заперечував факту нанесення потерпілому тілесних ушкоджень; дані допиту ОСОБА_6 , під час судового розгляду, яка зазначила, що ОСОБА_4 разом з потерпілим 18 жовтня 2018 року вживали спиртні напої і після того, як засуджений ввечері пішов, вона знайшла потерпілого вранці наступного дня мертвим; дані витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 120182000600000669 від 23 жовтня 2018 року за повідомленням ОСОБА_6 про виявлення 18 жовтня 2019 року о 09.10 год за місцем помешкання труп ОСОБА_5 ; дані протоколу огляду місця події від 19 жовтня 2018 року з фототаблицею; дані протоколу огляду трупа ОСОБА_5 від 19 жовтня 2018 року з фототаблицею; дані протоколу затримання особи від 21 жовтня 2018 року; дані протоколу освідування від 22 жовтня 2018 року; висновок судово-медичної експертизи № 284 від 22 жовтня 2018 року; дані протоколів для отримання зразків для експертизи від 22 жовтня 2018 року; дані постанови про визнання речовими доказами від 22 жовтня 2018 року; висновки судово-медичних експертиз № 996, № 997, № 998, № 240, від 20, 23, 29, 06 листопада 2018 року, відповідно; висновок судово-цитологічної експертизи № 239 від 06 листопада 2018 року; дані протоколу огляду речей і документів від 13 листопада 2018 року та дані відеозапису від 24 жовтня 2018 року, і дані протоколу відеозапису слідчого експерименту від 24 жовтня 2018 року; висновок експерта № 173 від 19 жовтня 2018 року, та висновок судово-медичної експертизи № 173-Д від 18 листопада 2018 року, відповідно до якого, механізм завдання тілесних ушкоджень, виявлених у померлого ОСОБА_5 може відповідати механізму завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_4 під час слідчого експерименту від 24 жовтня 2018 року, також судом досліджено дані відеозапису слідчого експерименту від 24 жовтня 2018 року та встановлено, що засуджений завдав ОСОБА_5 кулаком та палкою не менше 20 ударів.
Дослідивши всі обставини кримінального провадження, підтверджені доказами, які були оцінені судом відповідно до положень ст. 94 КПК України, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов до вмотивованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
При цьому, встановлюючи умисел засудженого на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, які стали причиною смерті потерпілого, суд правильно зазначив, що між діями ОСОБА_4 , що полягали у побитті ОСОБА_5 , та їх наслідками у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, що потягли смерть потерпілого, існує прямий причинний зв`язок. Завдаючи, з мотивів особистої неприязні, удари кулаками і палицею у різні частини тіла потерпілого, засуджений усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння – протиправне порушення анатомічної цілості тканин, органів людини та їх функцій, передбачав його суспільно небезпечні наслідки у вигляді завдання тяжких тілесних ушкоджень, і бажав їх настання. 
Враховуючи, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 173 від 15 листопада 2018 року смерть ОСОБА_5 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 в проміжок часу з 03 год до 05 год, у зв`язку з тупою поєднаною травмою тіла, яка супроводжувалась множинними переломами кісток тулуба та кінцівок, множинним ушкодженням внутрішніх органів, які привели до гострого малокрів`я, тобто від тілесних ушкоджень заподіяних саме засудженим ОСОБА_4 , колегія суддів касаційного суду вважає, що його дії за ч. 2 ст. 121 КК України кваліфіковано правильно.
Крім того, з метою повного та об`єктивного встановлення фактичних обставин справи щодо заподіяних засудженим тілесних ушкоджень потерпілому, судом було допитано свідка ОСОБА_6 та враховано її показання проте, що після того, як ввечері 18 жовтня 2018 року ОСОБА_4 пішов, остання знайшла труп потерпілого на наступний день зранку о 08 год у ліжку, що спростовують твердження засудженого у касаційній скарзі про неврахування показань останньої.
Отже, вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим і відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК України.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, детально перевірив викладені в апеляційних скаргах доводи, які за змістом є аналогічними доводам касаційної скарги, та обґрунтовано визнав їх безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення. Постановлена за результатами розгляду апеляційної скарги засудженого ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Доводи касаційної скарги засудженого про порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК України, оскільки не було досліджено всіх обставин, які на його думку, необхідно було дослідити, колегія суддів вважає безпідставним.
Так, за правилами ч. 3 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції за клопотанням учасників судового провадження зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Враховуючи, що відповідно до змісту ухвали апеляційного суду таких обставин апеляційним судом встановлено не було. Зважаючи на відсутність необхідності повторного дослідження доказів, в тому числі тих, на які вказував засуджений, суд апеляційної інстанції, з огляду також на положення ст. 337 КПК України, здійснив апеляційний розгляд у відповідності до вимог статей 404, 405 КПК України.
Тому доводи касаційної скарги засудженого про порушення наведених вимог колегія суддів вважає безпідставними.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Отже, обґрунтування касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги засудженого та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08 липня 2019 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                              ОСОБА_3