УХВАЛА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 752/11131/18
провадження № 51-1941ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції – ОСОБА_4 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 21 січня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Обставини, встановлені рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст рішень судів
За вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України 
(далі – КК) і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. 
На підставі ст. 75 КК  ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання 
з випробуванням з іспитовим строком 2 роки і покладено на нього виконання окремих обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Суд першої інстанції розглянув справу відповідно до вимог ст. 337 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та визнав  ОСОБА_5 винуватим 
у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно.
Як установив суд, ОСОБА_5 08 травня 2018 року приблизно о 22 годині 
00 хвилин, перебуваючи у приміщенні магазину «Cropp», розташованого 
за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, 176, взяв з полиць магазину 2 футболки сірого кольору, вартістю 748 грн 33 коп., футболку чорно-білого кольору, вартістю 415 грн, рюкзак чорного кольору, вартістю 582 грн 50 коп., а всього майна 
на загальну суму 1746 грн 67 коп., що належить Товариству з обмеженою відповідальністю Дочірнє підприємство «ЛПП України», після чого зайшов 
до примірочної кабіни та спеціальним магнітом зняв з речей захисні кліпси, 
сховавши викрадене у свій рюкзак пройшов касову зону магазину, 
не розрахувавшись за товар, намагався залишити приміщення торгівельної зали, однак був затриманий працівниками охорони.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 січня 2020 року вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_5 змінено.
Постановлено пом`якшити ОСОБА_5 призначене за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та вважати його засудженим 
за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, 
зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням на підставі 
ст. 75 КК, з іспитовим строком на 2 роки та покладенням на нього окремих обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК, просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням прокурора, згаданий суд залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення приписів ст. 65 КК, належним чином не перевірив доводи його апеляційної скарги щодо неправильного застосування стосовно  ОСОБА_5 положень ст. 75 цього Кодексу, що призвело до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність .
Мотиви Суду
Перевіривши доводи в касаційній скарзі та надану до неї копію судового рішення, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення.
Доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку із призначенням   ОСОБА_6  покарання 
із застосуванням ст. 75 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.
Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, 
яка є проявом справедливості. 
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винуватого й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно 
до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винуватого та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу 
від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення. 
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту судових рішень, 
не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання 
ОСОБА_5 призначено з порушенням вказаних норм права. 
Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винуватого та всі інші обставини, 
які відповідно до положень КК, у тому числі статей 66, 67, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
Згідно з наданої копії оспорюваної ухвали апеляційний суд при перегляді вироку належним чином перевірив усі доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, й умотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, на яких відмовив у задоволенні вимог сторони обвинувачення. 
Погоджуючись із вироком, апеляційний суд зазначив, що обираючи ОСОБА_5 вид і міру покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК віднесений до категорії злочинів середньої тяжкості, а також причини, внаслідок яких злочин не було доведено до кінця, особу ОСОБА_5 , який не працевлаштований, не одружений, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має не зняті та непогашені у встановленому законом порядку судимості, а також урахував обставину, що пом`якшує покарання – щире каяття та обставину, що його обтяжує – рецидив злочинів.
Також, апеляційним судом взято до уваги ставлення ОСОБА_5 до вчиненого ним злочину, який в судовому засіданні апеляційного суду щиро покаявся 
та вказав, що став на шлях виправлення, працевлаштувався, позитивно характеризується за місцем проживання, створив сім`ю і злочини вчиняти більше 
не буде.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винуватою, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано 
при постановленні вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, немає.
З огляду на це апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до  ОСОБА_5 інституту умовного звільнення 
та залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора. В той же час, вірно змінив вирок в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, оскільки місцевим судом було призначено покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК без врахування положень, передбачених ст. 68 КК.
Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Суд також бере до уваги, що з наявних матеріалів вбачається, що ОСОБА_5 засуджений за злочин, який він вчинив до ухвалення попереднього вироку, 
та за який він відбув реальне покарання у виді позбавлення волі і більше злочинів після цього не вчиняв.
У касаційній скарзі прокурора не наведено переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою 
прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції – ОСОБА_4 , на ухвалу Київського апеляційного суду 
від 21 січня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                   ОСОБА_3