Постанова
Іменем України 
12 травня 2020 року
м. Київ
справа № 128/3497/18
провадження № 51-5900км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
засудженого                                 ОСОБА_6 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 
22 серпня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 08 листопада 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018020000000357, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Зарванці Вінницького району Вінницької області, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 
22 серпня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. 
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він 04 вересня 
2018 року о 08:50, керуючи технічно справним автомобілем «Mercedes-Benz 112», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись із перевищенням швидкості по вул. Хмельницьке шосе у м. Вінниці, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який, ведучи в руках велосипед, розпочав переходити проїзну частину дороги по розмітці регульованого пішохідного переходу на забороняючий сигнал світлофора для пішоходів справа-наліво по напрямку руху автомобіля.
Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_7 від отриманих травм загинув на місці пригоди. Смерть ОСОБА_7 настала від сполучної травми тіла, яка належить до тяжких тілесних ушкоджень, як така що має ознаки небезпеки для життя в момент спричинення. Між сполучною травмою тіла та смертю ОСОБА_7 є прямий причинний зв`язок. 
В діях водія ОСОБА_6 вбачається невідповідність технічним нормам вимог 
п. 12.4 ПДР, які, з технічної точки зору, знаходились у причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди. Водій ОСОБА_6 порушив вимоги п. 12.4 Правил дорожнього руху України, де зазначено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.». Порушення водієм ОСОБА_6 вимог п. 12.4 ПДР, з технічної точки зору, знаходяться у причинному зв`язку із виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08 листопада 2019 року вирок районного суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
В касаційній скарзі засуджений порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість і просить пом`якшити призначене йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням положень ст. 75 КК України та без призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Засуджений стверджує, що суд першої та апеляційної інстанцій порушили загальні засади призначення покарання, внаслідок чого визначили йому занадто суворе покарання. 
Свої доводи мотивує тим, що судами не враховано конкретних обставин справи та того, що потерпілі не мають до нього претензій, як матеріального, так і морального характеру, а також їх думку щодо призначення йому покарання. Також стверджує, що суд першої та апеляційної інстанцій при ухваленні своїх рішень лише формально врахували обставини, що пом`якшують покарання та дані про його особу, що в сукупності давало судам, на його думку, підстави застосувати ст. 75 КК України при призначенні покарання та не визначати йому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. 
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу не надходило.
У судовому засіданні засуджений підтримав подану касаційну скаргу, а прокурор заперечував проти її задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку засудженого та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що скарга засудженого підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального 
й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_6 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в касаційній скарзі засудженого не оспорюються, судовий розгляд кримінального провадження проведений у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.
При перевірці матеріалів провадження касаційним судом установлено, що доводи засудженого щодо суворості покарання, яке йому призначено без застосування положень ст. 75 КК України та призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є такими, що не заслуговують на увагу.
Так, зі змісту касаційної скарги вбачається, що засудженим фактично порушується питання про дотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані з суддівським розсудом.
Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин 
(ст. 66, ст. 67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання – конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
З мотивувальної частині вироку місцевого суду слідує, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, що при призначенні ОСОБА_6 основного покарання та при вирішенні питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд врахував дані, які характеризують особу засудженого, а також те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, тяжкість кримінального правопорушення, яке згідно із положеннями ст. 12 КК України належить до тяжкого злочину, характер дій засудженого, який допустив грубі порушення Правил дорожнього руху, наслідки діяння, зокрема спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 , від яких останній помер, а також поведінку потерпілого, що спричинила виникнення ДТП, зокрема перехід останнім проїзної частини дороги по розмітці регульованого пішохідного переходу на забороняючий сигнал світлофора для пішоходів. Також суд зважив на наявність обставин, що пом`якшують покарання та на відсутність обставин, що його обтяжують. На підставі наведених даних суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання, яке він має відбувати реально без застосування положень ст. 75 КК України, однак у межах розміру, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України з призначенням додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Керуючись цією нормою закону про кримінальну відповідальність суд першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що наведені вище дані про особу винного, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, конкретних обставин скоєння злочину, характеру, способу та наслідків вчиненого не свідчать про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства.
Рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині призначення засудженому покарання, яке він має відбувати реально відповідає вимогам кримінального закону, підстави для застосування до засудженого положень ст. 75 КК України відсутні.
Водночас, врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, зробив правильний висновок про можливість призначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Таким чином, незастосування до ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.
Разом з цим, доводи засудженого про те, що транспортний засіб це єдине джерело доходу в його сім`ї спростовуються матеріалами провадження, оскільки засуджений вчинив інкримінований йому злочин 04 вересня 2018 року, а тому наявна копія договору № 200 від 01 січня 2019 року про транспортне обслуговування не може свідчити про отримання засобів для існування шляхом здійснення вантажних перевезень на постійній основі. Водночас суспільна небезпека від можливих наслідків порушення ПДР значно перевищує особисті інтереси засудженого.
Проте доводи засудженого про не врахування в повній мірі судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні своїх рішень обставин, які пом`якшують покарання та позитивно характеризують його особу є слушними.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті Особливої частини цього кодексу. 
Як убачається з вироку місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, судом не повною мірою враховано усі обставини в сукупності, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого засудженим ОСОБА_6 злочину, а саме: щире каяття засудженого у скоєному, добровільне відшкодування ним завданої шкоди, повне визнання вини. 
Зазначені обставини колегія суддів вважає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину та з урахуванням особи винного, який, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, ставлення ОСОБА_6 до скоєного злочину, його постзлочинну поведінку, спрямовану на залагодження своєї провини, відсутність у потерпілої сторони претензій матеріального та морального характеру, дають підстави для призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції ч. 2 ст. 286 КК України. Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення ним нових злочинів.
За таких обставин вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції в частині призначення ОСОБА_6 покарання підлягають зміні.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:                                                           
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 22 серпня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 08 листопада 2019 року щодо ОСОБА_6 змінити, пом`якшити йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до 2 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік 
6 місяців.
В іншій частині судові рішення залишити без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                        ОСОБА_3