ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

02 червня 2020 року                                                                        м.Суми
                                                               Справа №591/3526/19 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/1123/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Хвостика С. Г. 
з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,
сторони:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану через представника - адвоката Щербак Світлану Володимирівну,
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Шелєхової Г.В., в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст рішення складено 28 лютого 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Управління «Центр з надання адміністративних послуг» (далі - ЦНАП), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.
Свої вимоги мотивує тим, що співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 є він, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . На даний час ОСОБА_2 чинить перешкоди йому в користуванні спірною квартирою, змінила замок та не передає ключі від вхідних дверей. ЦНАП відмовив йому у реєстрації місця проживання за вказаною адресою у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують право власності на житло, а відповідачка відмовляється надати йому оригінали таких документів. 
Просить зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ним спірною квартирою, а саме: передати ключі від вхідних дверей квартири та вселити його в квартиру. 
Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 27 лютого 2020 року позов задовольнив. 
Зобов`язав ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 жилим приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 до вказаної квартири та передачі йому ключів від неї.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Щербак С.В., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
В доводах апеляційної скарги зазначає, що позивач є її колишнім чоловіком, станом квартири протягом 20 років не цікавився, участі у витратах на оплату комунальних послуг та поточних ремонтів не брав. Зазначає, що має поганий стан здоров`я, є інвалідом другої групи, тому їх спільне проживання є неможливим через агресивну поведінку відповідача, після відбування реального покарання він схильний до застосування фізичної сили. Вказує, що позивач штучно створив умови для звернення до суду з даним позовом, оскільки в його власності перебувала квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яку він продав, щоб вселитися у спірну квартиру. Також висловлює занепокоєння стосовно відсутності у позивача роботи, що свідчить про те, що він не буде оплачувати комунальні послуги, розмір яких на даний час є значним. Зазначає, що покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є недопустимими доказами, оскільки вони повідомили суду обставини, які їм відомі лише зі слів позивача. 
Відповідач повідомлена про дату, час і місце розгляду справи у встановленому цивільно-процесуальним законодавством порядку, але своїм правом на участь в судовому засіданні не скористалась. Від її представника - адвоката Щербак С.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що вона бере участь в інших судових засіданнях в цивільних справах. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання, оскільки участь представника сторони в розгляді іншої справи, не є поважною причиною неявки в судове засідання. Крім того відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, який заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 17 квітня 1996 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,62 кв. м (а. с. 9 т. 1).
У довідці КП «Сумське МБТІ» від 08 квітня 2019 року №430648 вказано, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17 квітня 1996 року (а. с. 10 т. 1).
22 квітня 2019 року ОСОБА_1 звертався до виконавчого комітету Сумської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , однак у зв`язку з відсутністю оригіналу документа, що підтверджує право власності на житло, йому відмовлено у реєстрації (а. с. 12 т. 1).
ОСОБА_1 є особою з інвалідністю за загальним захворюванням другої групи (а. с. 15 т.1).
ОСОБА_2 також є особою з інвалідністю другої групи та має ряд захворювань опорно-рухового апарату (а.с.170-171, 174-178 т. 1).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Депжавного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_1 , відомості у вказаних реєстрах відсутні. (а. с. 36 т. 2).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відмова відповідача у доступі до спірної квартири порушує права позивача, як співвласника цієї квартири, отже його порушене право підлягає захисту.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків, повно та всебічно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи, та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
Непорушність права власності закріплено і в  статті 321 ЦК України,  відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
В абз. 2 п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Отже, незалежно від розміру частки у праві власності, за умови фактичного не допуску одним із співвласників іншого співвласника до спільного майна, що має місце у даній справі, вбачається наявність порушення права власності у співвласника, який не має змоги використовувати спільне майно.
Установивши, що ОСОБА_1 є співвласником спірної квартири, а інший співвласник ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у здійсненні права власності на належну йому частину нерухомого майна, суд першої інстанції, з яким погоджується і колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність судового захисту права власності ОСОБА_1 шляхом усунення перешкод у користуванні майном та вселення у спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Доводи відповідача про неможливість їх спільного проживання у зв`язку з неприязними стосунками, відсутністю у позивача роботи, тривалої відсутності за адресою спірної квартири колегія суддів відхиляє, оскільки власник майна не може бути позбавлений права володіти та користуватися своїм майном. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України»).
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування правильного по суті рішення суду, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів - 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану через представника - адвоката Щербак Світлану Володимирівну, залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 лютого 2020 року залишити без змін.                                                        
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.                                                
Повне судове рішення складено 03 червня 2020 року.

                                                               
Головуючий                                                 Т.А. Левченко

Судді:                                                        
                                                                О.І. Собина

С.Г. Хвостик