ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2020 р.                                Справа№ 910/11602/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Демидової А.М.
суддів:            Ходаківської І.П. 
          Попікової О.В. 
 
за участю секретаря судового засідання Брунько А.І.
за участю представників сторін:
від позивача: Алхімова Д.О.          
від відповідача: Яценко С.Й.  

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Міністерства оборони України 

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2020 (повне рішення складено 22.01.2020) (суддя Бондаренко Г.П.)

у справі № 910/11602/19 Господарського суду міста Києва
за позовом Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод"
до Міністерства оборони України
про стягнення інфляційних втрат у розмірі 1 209 012,28 грн. та 3% річних у розмірі 177 293,93 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.
Державне підприємство "Житомирський бронетанковий завод" (далі - ДП "Житомирський бронетанковий завод", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (відповідач) про стягнення інфляційних втрат у розмірі 1 209 012,28 грн. та 3% річних у розмірі 177 293,93 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ДП "Житомирський бронетанковий завод" послалося на порушення відповідачем строків з оплати поставлених позивачем та належним чином прийнятих відповідачем 20 одиниць військової техніки.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.01.2020 у справі                           № 910/11602/19 (суддя Бондаренко Г.П.) позов ДП "Житомирський бронетанковий завод" задоволено. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь позивача 1 209 012,28 грн. інфляційних втрат, 177 293,93 грн. трьох процентів річних та 20 794,59 грн. витрат на оплату судового збору.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача індексу інфляції, нарахованого на суму боргу, та 3% річних ґрунтуються на законі (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)), а відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання. При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що розрахунок трьох процентів та інфляційних втрат здійснено правильно.
Місцевий господарський суд дійшов висновків про те, що наявні у матеріалах справи належні та допустимі докази, а також преюдиційні фактичні обставини, встановлені у межах провадження у справі № 910/2275/15, у сукупності свідчать про обґрунтованість доводів позивача про те, що обов`язок Міністерства оборони України з оплати спірної військової техніки виник після повного та беззаперечного прийняття останнім. 
Натомість, за висновками суду першої інстанції, доводи відповідача щодо виникнення грошового зобов`язання з оплати військової техніки лише з 08.02.2018 - є необґрунтованими та спростовуються положеннями ст. 692 ЦК України та висновками судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, зробленими під час розгляду справи № 910/2275/15.     
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 14.01.2020 у справі № 910/11602/19, Міністерство оборони України звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення повністю та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, ґрунтується на припущеннях, недопустимих і недостовірних доказах, висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи.
Скаржник вважає, що висновки місцевого господарського суду зроблені без урахування положень ч. 4 ст. 75 ГПК України та ч. 4 ст. 48 Бюджетного кодексу України.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2020 апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2020 у справі                              № 910/11602/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Демидова А.М. - головуючий, Владимиренко С.В., Ходаківська І.П. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2020 (колегія суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого, Владимиренко С.В., Ходаківської І.П.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2020 у справі № 910/11602/19; розгляд апеляційної скарги призначено на 05.03.2020 о 10 год. 00 хв.; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 28.02.2020. 
У зв`язку з перебуванням судді Владимиренко С.В. на лікарняному, розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2020 призначено повторний автоматизований розподіл справи           № 910/11602/19.
Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2020 справу № 910/11602/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Демидова А.М. - головуючий, Ходаківська І.П., Корсак В.А. 
Ухвалою від 03.03.2020 колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: Демидової А.М. - головуючого, Ходаківської І.П., Корсака В.А., прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2020 у справі № 910/11602/19.
У зв`язку з перебуванням з 05.03.2020 судді Корсака В.А. у відпустці, розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2020 призначено повторний автоматизований розподіл справи          № 910/11602/19.
Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2020 справу № 910/11602/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Демидова А.М. - головуючий, Ходаківська І.П., Попікова О.В.
Ухвалою від 04.03.2020 колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: Демидової А.М. - головуючого, Ходаківської І.П., Попікової О.В., прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2020 у справі № 910/11602/19.
Явка представників сторін. Позиції сторін.
У судове засідання 05.03.2020 з`явились представники позивача та відповідача.
Представник відповідача у судовому засіданні 05.03.2020 вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційний господарський суд рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2020 у справі № 910/11602/19 скасувати повністю та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Представник позивача у судовому засіданні 05.03.2020 проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив апеляційний господарський суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі                            № 910/22751/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2018 та постановою Верховного Суду від 06.06.2018, задоволено повністю позовні вимоги ДП "Житомирський бронетанковий завод" про стягнення заборгованості за передані у 2014 році Міністерству оборони України 20 одиниць військової техніки та стягнуто з Міністерства оборони України на користь ДП "Житомирський бронетанковий завод" 16 141 686 грн.
Предметом позову у справі № 910/22751/15 були вимоги про стягнення з Міністерства оборони України на користь ДП "Житомирський бронетанковий завод" боргу в розмірі 16 141 686,00 грн. за поставлену військову техніку, отже, як вірно вказав суд першої інстанції, при розгляді справи № 910/22751/15 були встановлені преюдиційні факти, які мають значення для розгляду даної справи (№ 910/11602/19), предметом позову в якій є стягнення втрат від інфляції за вересень - грудень 2016 року та трьох відсотків річних за період прострочення з 20.08.2016 по 31.12.2016 за несвоєчасний розрахунок за поставлену техніку.
У межах розгляду справи № 910/22751/15 встановлено, що в жовтні 2014 року ДП "Житомирський бронетанковий завод" передало (поставило), а Міністерство оборони України (військові частини) прийняло 20 одиниць військової техніки (БМП-1 в кількості 11 одиниць та БРДМ-2 в кількості 9 одиниць). Передача техніки мала місце за "актами технічного стану", які крім складу і стану техніки, містять дані про прийняття її представниками військових частин.
Зокрема, були передані: за актом № 4/3/14 - техніка БРДМ-2 № И08ЖТ0174; за актом № 5/3/14 - техніка БРДМ-2 № И06ЖТ0169; за актом № 6/3/14 - техніка БРДМ-2 № И07ЖТ0173; за актом № 7/3/14 - техніка БРДМ-2 № И-08ЖТ0175; за актом № 8/3/14 - техніка БРДМ-2 № И08ЖТ0176; за актом № 9/3/14 - техніка БРДМ-2 № И06ЖТ0170; за актом № 10/3/14 - техніка БРДМ-2 № И08ЖТ0177; за актом № 11/3/14 - техніка БРДМ-2 № И10ЖТ0197; за актом № 12/3/14 - техніка БРДМ-2 № И10ЖТ0198; за актом № 13/3/14 - техніка БМП-1 № Х09ЖТ0228; за актом № 15/3/14 - техніка БМП-1П № Х10ЖТ0232; за актом № 14/3/14 - техніка БМП-1П № Х09ЖТ0230; за актом № 16/3/14 - техніка БМП-1 № Х10ЖТ0233; за актом № 17/3/14 - техніка БМП-1П № Х10ЖТО234; за актом № 18/3/14 - техніка БМП-1П № Х11ЖТ0236; за актом № 19/3/14 - техніка БМП-1П № Х11ЖТ0237; за актом № 20/3/14 - техніка БМП-1П № Х11ЖТ0238; за актом № 21/3/14 - техніка БМП-1П № Х12ЖТ0239; за актом № 22/3/14 - техніка БМП-1 № Х12ЖТ0240; за актом № 23/3/14 - техніка БМП-1П № Х12ЖТ0241.
Всупереч    розпорядженню Кабінету Міністрів України № 777 від 27.08.2014, а також умові акцепту, сторони не підписали договір на придбання військової техніки як окремий письмовий документ.
Разом з тим, у межах розгляду справи № 910/22751/15 встановлено обставини та зроблено висновки, що фактично договір купівлі-продажу між сторонами спору був укладений у спрощений спосіб шляхом надіслання відповідачем пропозицій поставки техніки та її акцепту позивачем шляхом здійснення поставки та її  прийняття відповідачем (п. 5.2.6 постанови Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 910/22751/15).
Оплата за отримані 20 одиниць військової техніки проведена Міністерством оборони України 24.04.2018 в повному обсязі (16 141 686,00 грн.), після вступу рішення апеляційної інстанції у справі № 910/22751/15 в законну силу. Вказана обставина визнається сторонами.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем прострочена оплата поставленого в жовтні 2014 року товару, строк оплати якого відповідно до положень ст. 692 ЦК України настав на наступний день після поставки, відтак відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача інфляційні втрати та 3% річних, нарахування яких передбачено    ст. 625 ЦК України.
Предметом позову є вимоги позивача до відповідача про стягнення інфляційних втрат в розмірі 1 209 012, 28 грн. за вересень-грудень 2016 року та 3% річних у розмірі 177 293,93 грн. за період прострочення з 20.08.2016 по 31.12.2016, нарахованих на вартість поставленого товару - 16 141 686,00 грн.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції. 
Відповідно до приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 917/1335/18). 
Враховуючи викладене, оскільки на момент розгляду даної справи набрало законної сили судове рішення у справі № 910/22751/15, обставини, які були встановлені під час провадження у справі № 910/22751/15, не підлягають доказуванню в межах даної справи (№ 910/11602/19) щодо учасників даного спору.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частинами 1, 3 ст. 202 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення    ЦК України    з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1    ст. 598 ЦК України    зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Підстави припинення зобов`язання передбачені    ст.ст. 202-205 ГК України, ст.ст.    599-601,    604-609 ЦК України. Зокрема, за    ст. 599 ЦК України    зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
У силу приписів ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.                
При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 913/70/18.
Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2    ст. 625 ЦК України (така правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 911/634/19).
Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованих висновків про те, що відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача трьох процентів річних за період прострочення з 20.08.2016 по 31.12.2016 та індексу інфляції, нарахованого на суму боргу, за вересень-грудень 2016 року.
При цьому, перевіривши наданий позивачем розрахунок трьох процентів та інфляційних втрат, заявлених позивачем до стягнення, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що вказаний розрахунок здійснений позивачем правильно, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню відповідно до розрахунку позивача.  
Судом першої інстанції обґрунтовано відхилено доводи відповідача про те, що у зв`язку з відсутністю погодження ціни договору, обов`язок покупця (відповідача) з оплати вартості отриманої ним у 2014 році військової техніки настав лише з 08.02.2018, тобто після набрання законної сили рішенням суду про стягнення заборгованості у розмірі 16 141 686 грн., оскільки такі доводи спростовуються обставинами, встановленими судами в межах справи № 910/22751/15 стосовно моменту виникнення грошового зобов`язання Міністерства оборони України.
Так, у рішеннях у справі № 910/22751/15 встановлено, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст.    692 ЦК України, відповідно до якої покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. При цьому, покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції враховує, що у постанові Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 910/22751/15 (п. 5.2.8) щодо визначення ціни спірної техніки вказано, що в актах технічного стану, за якими позивач поставив, а відповідач прийняв спірну техніку, була визначена ціна за кожну одиницю поставленої техніки, й акти підписані без заперечень та зауважень.    
З урахуванням викладеного, з огляду на положення ст. 692 ЦК України, наявні в матеріалах даної справи належні та допустимі докази, а також преюдиційні фактичні обставини, встановлені у межах справи № 910/22751/15, господарський суд першої інстанції дійшов вірних висновків про обґрунтованість доводів позивача про те, що обов`язок Міністерства оборони України з оплати спірної військової техніки виник після її повного та беззаперечного прийняття останнім, та, відповідно, безпідставність доводів відповідача щодо виникнення грошового зобов`язання з оплати військової техніки лише з 08.02.2018.
Також, місцевим господарським судом вірно відхилено як необґрунтовані та безпідставні доводи відповідача про відсутність бюджетного фінансування та видатків у 2019 році, передбачених для сплати трьох процентів річних та інфляційних втрат, з посиланням на норми    Бюджетного кодексу України, з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Статтею 525 ЦК України та ст. 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
У силу приписів    ст. 617 ЦК України, ч. 2    ст. 218 ГК України    відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Відповідно до    ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ    Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод    1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 рішень відповідно).
Згідно зі ст. 13 ГПК України    судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до    ст.ст. 76, 77, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За приписами ч. 1    ст. 86 ГПК України    суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України    кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи,  відповідачем не надано суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги або свідчили про відсутність у відповідача обов`язку сплати заборгованості у заявленому позивачем розмірі.
За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
З огляду на викладене, доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.
За таких обставин, підстави для задоволення апеляційної скарги                             Міністерства оборони України відсутні.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Нормою ст. 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладені обставини, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2020 у справі № 910/11602/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.
Судові витрати.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2020 у справі № 910/11602/19 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2020 у справі                           № 910/11602/19 залишити без змін.
3. Матеріали справи № 910/11602/19 повернути до місцевого господарського суду.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 10.03.2020.

Головуючий суддя                                                            А.М. Демидова 

Судді                                                                                І.П. Ходаківська

                                                                                О.В. Попікова