Постанова                                             
Іменем України
 
20 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 200/15608/15-ц
провадження № 61-41960св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Кристалбанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду 
м. Дніпропетровська у складі судді Женеску Е. В. від 25 травня 2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюти Ж. І., від 13 липня 2018 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Позовна заява мотивована тим, що 18 січня 2007 року між 
банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1 300 000 доларів США терміном до 17 січня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,99 % річних на період з 18 січня по 
17 квітня 2007 року та 12% річних на період з 18 квітня 2007 року по 
17 січня 2017 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 18 січня 2007 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, предметом якого є належне останньому нежиле приміщення - магазин продовольчих товарів площею 192,8 кв. м, який розташований на АДРЕСА_1 . Позивач вказував, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 22 червня 2011 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 стягнуто у солідарному порядку на користь банку кредитну заборгованість у розмірі 10 220 619, 92 грн, що еквівалентно 1 278 888,35 доларів США. Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2014 року, яке у подальшому скасоване рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року, задоволено вимогу ОСОБА_2 до банку та визнано недійсним договір іпотеки від 18 січня 2007 року. 17 квітня 2014 року ОСОБА_2 подарував предмет іпотеки ОСОБА_1 .
 
Посилаючись на те, що позичальник рішення суду про стягнення заборгованості не виконує, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 852 124, 13 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Женеску Е. В. від 25 травня 2016 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено.
 
В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 
1 852 124, 13 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», встановивши, що початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження»
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги банку суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів належними та допустимими доказами факт порушення його прав як кредитора, заборгованість за кредитним договором не погашена, у зв`язку із чим наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Короткий зміст судових рішень апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 
2018 року замінено позивача у цій справі на правонаступника 
ПАТ «Кристалбанк». 
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 
2018 рокуапеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, 
а рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2018 року - без змін.
 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову. Вважав, що суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення. При цьому суд апеляційної інстанції вважав правомірним нарахування банком процентів після стягнення у судовому порядку з позичальника достроково усієї суми заборгованості.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що нежиле приміщення, яке є предметом іпотеки передано ним в іпотеку ОСОБА_4 , будь-яких заборон на відчуження цього майна не існувало. Вказував, що на час укладення договору дарування із ОСОБА_2 позивач втратив статус іпотекодержателя, оскільки набрало законної сили рішення суду про визнання недійсним договору іпотеки, а тому він не несе відповідальності за невиконання позичальником умов кредитного договору. Суди неправильно застосували до спірних правовідносин положення статті 23 Закону України «Про іпотеку». Крім того, суди звернули стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, яка нараховувалася, зокрема, за процентами після дострокового стягнення з позичальника усієї суми заборгованості, тоді як кредитор у такому разі має право тільки вимагати нарахування сум, передбачених статтею 625 ЦК України.
 
Крім того, у березні 2020 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки банк звернув стягнення на предмет іпотеки, зареєструвавши за собою право власності на нього 17 травня 2018 року. Колегія суддів вважає, що у задоволенні клопотання слід відмовити, оскільки позовна заява вже розглянута по суті з ухваленням 25 травня 2016 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська рішення. Таким чином, на момент ухвалення рішення між сторонами існував спір, який був вирішений судом, а банком проведена реєстрація права власності на предмет іпотеки 17 травня 2018 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції рішення.
 
Відзив на касаційну скаргу 
 
У жовтні 2018 року від ПАТ «Кристалбанк» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому банк посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 06 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
18 січня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1 300 000 доларів США терміном до 17 січня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,99 % річних на період з 18 січня по 17 квітня 2007 року та 12% річних на період з 18 квітня 2007 року по 17 січня 2017 року. 
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 18 січня 2007 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, предметом якого є належне останньому нежиле приміщення - магазин продовольчих товарів площею 192,8 кв. м, який розташований на 
АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 22 червня 2011 року, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 18 січня 2007 року у розмірі 
10 220 619, 92 грн, що еквівалентно 1 278 888,35 доларів США, яка складається із: 1 245 568,34 доларів США - тіло кредиту; 32 343,30 доларів США - проценти; 976,71 доларів США - пеня.
 
17 квітня 2014 року ОСОБА_2 за договором дарування подарував предмет іпотеки - магазин продовольчих товарів площею 192,8 кв. м, який розташований на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .
 
Звертаючись до суду із цим позовом, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» посилалося на те, що позичальник рішення суду не виконує, станом на 
20 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі, яка складається із: 1 245 568,34 доларів США - заборгованість, стягнута за рішенням суду; 490 123,27 доларів США - проценти, нараховані за період 20 липня 2012 року по 20 липня 2015 року.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 
2018 року замінено позивача у цій справі на правонаступника 
ПАТ «Кристалбанк». 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Згідно із частиною першою статті 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
 
У статті 33 Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
 
При цьому згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
 
Використовуючи своє право згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України та пунктом 1.9.1 кредитного договору, шляхом пред`явлення позову про стягнення усього розміру заборгованості за договором до кінцевого терміну, який задоволено рішенням суду від 22 червня 2011 року, банк змінив строк виконання зобов`язання з 17 січня 2017 року на червень 2011 року.
 
Тобто, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.
 
Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
 
Встановивши строк виконання зобов`язань червень 2011 року, банк продовжував нараховувати проценти після цієї дати, про що свідчить розрахунок заборгованості, у якому зазначені платежі нараховувались до 
20 липня 2015 року, тобто після закінчення строку дії кредитного договору.
 
Колегія суддів вважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржником не виконано, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а отже, строк дії договору змінився в даному випадку із дня звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.
 
У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.
 
Звертаючи стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, розрахованої за період з 20 липня 2012 року по 20 липня 
2015 року, суди попередніх інстанцій на вказане уваги не звернули, помилково погодилися із розрахунком банку в частині нарахування процентів поза межами строку дії договору.
 
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
 
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак на підставі частини другої статті 625 ЦК України вимоги не заявлялися. 
 
Такі правові висновки, що не були враховані судами під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
 
Тобто, суди попередніх інстанцій визначили заборгованість, в рахунок якої підлягає звернення стягнення на предмет іпотеки, не перевірив правильність розрахунку, не співставивши з даними про те, яка сума боргу була стягнута достроково рішенням суду від 22 червня 2011 року.
 
Крім того, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 
2011 року, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 220 619, 92 грн, що еквівалентно 1 278 888,35 доларів США, тоді як станом на 20 липня 2015 року відповідно до наданого банком розрахунку заборгованість за кредитом (не беручи розмір нарахованих процентів за період 20 липня 2012 року по 20 липня 
2015 року) складає вже 1 362 010, 86 доларів США (а. с. 69 т. 1), не з`ясували із яких складових частин складається така заборгованість, чому її розмір збільшився з 1 278 888,35 доларів США до 1 362 010, 86 доларів США.
 
Таке збільшення заборгованості не відповідає умовам укладеного між сторонами договору та наведеним нормам законодавства.
 
Оскільки висновки судів про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки є правильними, однак неправильно визначено розмір заборгованості, для погашення якої звертається стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів вважає за можливе змінити оскаржувані судові рішення із зазначенням такої заборгованості у розмірі, стягнутої рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2011 року (1 278 888,35 доларів США).
 
Разом з тим, є необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що теперішній власник іпотечного майна не є іпотекодавцем, оскільки за змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
 
Відповідно до частини першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Оскільки під час ухвалення рішень судами неправильно застосовано закон, судові рішення відповідно до положень статті 412 ЦПК України підлягають зміні зі зменшенням розміру заборгованості, в рахунок якої підлягає звернення стягнення на предмет іпотеки, з 1 852 124, 13 доларів США до 1 278 888,35 доларів США.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області 
від 13 липня 2018 року в частині визначення розміру заборгованості, в рахунок якої підлягає звернення стягнення на предмет іпотеки, змінити та зменшити її з 1 852 124, 13 доларів США до 1 278 888,35 доларів США, яка складається із: 1 245 568,34 доларів США - тіло кредиту; 32 343,30 доларів США - проценти; 976,71 доларів США - пеня.
 
В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович