22-ц/804/1177/20 
                                                                                266/6216/18 
                                               
П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

23 квітня  2020 року                                                                                          м. Маріуполь                                                                                           

      Донецький апеляційний суд  у складі  колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді    Мальцевої Є.Є.,  суддів  Баркова В.М.,   Мироненко І.П., 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення»,   
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційні скарги  Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» та ОСОБА_2 на  рішення Приморського   районного  суду міста Маріуполя  Донецької області від 20 січня 2020 року, ухвалене  у складі судді Курбанової Н.М.,  повний текст якого складений 24 січня 2020 року, в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди, 
                                                   В С Т А Н О В И В:
   Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» про захист честі та гідності, відшкодування  моральної шкоди.
В ході слухання справи позивачем були уточнені позовні вимоги, які в остаточній редакції зводяться до наступного: ОСОБА_1   посилалася на те, що відповідач ОСОБА_2 є її сусідкою, з якою у неї з недавнього часу склалися неприязні стосунки. ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефіри випуску програми «Маріупольська служба новин» ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» ОСОБА_2 розповсюдила про неї інформацію, яка не відповідає дійсності та принижує її честь та гідність, а саме нібито вона приходила і стукала в двері до відповідача, стояла з молотком, погрожувала повідбивати голови її дітям. Таким чином, відповідач розповсюдила про неї недостовірну інформацію про нібито порушення нею норм діючого кримінального законодавства України, яка вочевидь порочить її гідність та честь. Такими неправомірними діями ОСОБА_2 їй спричинено морально шкоду, яку вона з урахуванням  розповсюдження недостовірної інформації  в ефірі програми «Маріупольська служба новин» ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення», яке має півмільйонну аудиторію міста, оцінює в 100000 грн.. Просить визнати недостовірною та такою, що принижує її честь та гідність, інформацію, розповсюджену про неї ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в прямому ефірі програми «Маріупольська служба новин» ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» в сюжеті « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розміщену на веб-сайті в мережі Інтернет для перегляду необмеженого кола осіб (ІНФОРМАЦІЯ_4 . Зобов`язати ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» на протязі семі днів після набрання законної сили рішенням суду в прямому ефірі програми «Маріупольська служба новин» ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» спростувати інформацію, розповсюджену про неї, зазначивши, що вона є недостовірною, та в той же строк розмістити спростування розповсюдженої про неї ОСОБА_2 інформації на веб-сайті, зазначивши про те, що  «вона приходила, стукала в двері, з молотком стояла, погрожувала повідбивати голови її дітям» є недостовірною інформацією. Зобов`язати ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» в той же строк на веб-сайті розмістити текст резолютивної частини рішення суду. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000 грн., судові витрати. 

     Рішенням Приморського  районного суду міста Маріуполя  Донецької області від 20 січня   2020 року   позов  задоволений частково.
Визнано недостовірною та такою, що принижує честь та гідність ОСОБА_1   інформацію, яка розповсюджена про неї  ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в прямому ефірі програми «Маріупольська служба новин» ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» в сюжеті « ІНФОРМАЦІЯ_2» , розташованому на веб-сайті в мережі Інтернет для перегляду необмеженого кола осіб (ІНФОРМАЦІЯ_4 ).
Зобов`язано ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» на протязі семі днів після набрання законної сили рішенням суду в прямому ефірі програми «Маріупольська служба новин» спростувати інформацію, розповсюджену про ОСОБА_1 , зазначивши, що вона є недостовірною та в той же строк розмістити спростування розповсюдженої про неї ОСОБА_2 інформації на веб-сайті «Маріупольська служба новин», зазначивши про те, що ОСОБА_1 «приходила, стукала в двері, з молотком стояла, погрожувала повідбивати голови її дітям», є недостовірною інформацією. 
  Зобов`язано ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» в той же строк на веб-сайті «Маріупольська служба новин» розмістити текст резолютивної частини рішення суду. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн..
Стягнуто з ОСОБА_2 та з ТОВ  «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» на користь держави судовий збір у розмірі 704,80грн.:  по 352,40 грн.  з кожного.

            Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник відповідача ТОВ  «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення»  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення  скасувати та відмовити в позовних вимогах, що стосуються зобов`язання відповідача ввини дії по спростуванню недостовірної інформації.  
            В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що  суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність  підстав для зобов`язання відповідача виконати такі дії, оскільки законом визначено про те, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Вимоги позивача базуються не на тому, що журналіст розповсюдив інформацію, яка принижує її гідність, но інша особа. 
            Крім того, суд в повному обсязі не дотримався вимог процесуального закону, що врегульовані статтею 263 ЦПК України. Так, судом не мотивовано, чому прийняті одні докази, і чому суд критично поставився до інших доказів. Разом з тим відповідач вважає, що позивачем не доведено факту недостовірності інформації, викладеної в сюжеті МТІ ІНФОРМАЦІЯ_1, а також порушення особистих права позивача вказаним сюжетом. Статтею 277 ЦК України передбачено, що обов`язок    довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. 
            Отже,  висновки суду є помилковими,  тому на думку відповідача рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові. 

            Відповідач ОСОБА_2 також подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просила  оскаржуване рішення  скасувати та відмовити в позовних вимогах, що стосуються відшкодування моральної шкоди. Посилалася на те, що позивач  не довела своїх вимог, а суд не надав належної оцінки доказам з боку відповідача щодо того, що ситуація, про яку висловилася відповідач, і яку позивач вважає такою, що принижує її честь та гідність, мала місце насправді. Так, суд не дав оцінки поясненням свідків з боку відповідача, які були очевидцями ситуації, що є предметом спору,  і взагалі не обгрунтував, чому надав перевагу поясненням свідків з боку позивача, незважаючи на те, що позивач має конфлікти з іншими сусідами в будинку через свою поведінку. Суд також не надав уваги іншим доказам відповідача - відеосюжету запису програми «Інтер». Не врахував,  що позивач не заперечувала того, що викладала в інтернет образливі відео стосовно відповідача  та її дітей. Позивач не надала суду жодних доказів, що їй була заподіяна моральна шкода.                              
               Таким чином, у зв`язку із порушенням норм процесуального права щодо оцінки доказів, судом неправильно застосовані норми матеріального права, оскільки не встановлена сукупність обставин, що свідчить про наявність юридичного складу правопорушення, яка є підставою для задоволення такого  позову - не доведений факт поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності. 
             Позивач надала відзив на апеляційні скарги, в якому просила відмовити в їх задоволенні. Вказувала на необґрунтованість доводів апеляційних скарг, підтримала висновки суду першої інстанції.     
             Так, позивач вказує, що з доводом апеляційної скарги ТОВ  «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення»  про те, що інформація, розповсюджена про позивача відповідачем ОСОБА_2 є оціночною, і не містить фактичних даних, погодитися неможливо, оскільки з обставин справи вбачається, що це є інформація про конкретну подію, про що відповідач неодноразово вказувала сама. 
        Позивач вважає, що вона не повинна доводити факт недостовірності вказаної інформації, як вказує відповідач у скарзі, а має обов`язок довести тільки факт розповсюдження такої інформації, і факт порушення її особистих немайнових прав  внаслідок цього. Позивач належним чином довела факт розповсюдження інформації, і скористалася своїм правом, а не виконала обов`язок, щодо надання доказів того, що інформація є недостовірною, і такі докази є достатніми (пояснення свідків і відомості з правоохоронних органів). Посилання в скарзі на те, що позивач нібито не скористалася правом на відповідь після виходу передачі, в якій була розповсюджена неправдива інформація щодо неї, тому це вказує на безпідставність її звернення до суду, не грунтуються на законі, оскільки  вибір способу  захисту належить тільки позивачу, і був обраний у відповідності до закону. Щодо посилань у скарзі на те, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила, то позивач не оспорює право журналіста розповсюджувати висловлення інших осіб, і не заявляє про цивільно-правову відповідальність ТОВ  «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення»,  але вважає, що спростування недостовірної інформації повинно відбутися  таким же способом, як і поширення.
Позивач також не погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 про правдивість її слів, які є недостовірною інформацією, оскільки позивач належно довела свої вимоги, а відповідач, в свою чергу,  нічим не спростувала обставини, на яких грунтується позов. 
Позивач посилається на те, що вона є особою з інвалідністю, має хронічні захворювання, і моральна шкода, заподіяна відповідачем ОСОБА_2 вплинула на неї негативно, більш того, може відобразитися на дітях позивача. 
Просила залишити скарги без задоволення, а рішення суду - без змін. 
  
  Відповідно до ч.13 ст. 7, ч.ч. 1,3 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

     Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги  підлягають задоволенню з наступних підстав.
  Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.                
             Суд першої інстанції встановив,  що  інтерв`ю ОСОБА_2 журналісту програми новин відносно ОСОБА_1 не є оціночними судженнями щодо останньої в розрізі вимог українського законодавства та практики Європейського суду з прав людини, а є зазначенням конкретних фактів, обставин, подій, які на думку ОСОБА_2 , відбувалися між нею та ОСОБА_1 , зазначенням тих фактів, що ОСОБА_1 діяла протиправно проти неї та її дітей.  Зазначені в інтерв`ю обставини не доведені відповідачем ОСОБА_2 .. 
               Тому, з урахуванням обставин справи, суд прийшов  до висновку, що поширена відповідачкою ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефіри випуску програми «Маріупольська служба новин» МТВ інформація щодо позивачки є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, і такою, що принижує її честь та гідність, яку в порушення ч. 3 ст. 277 ЦК України,  відповідачем ОСОБА_2 такі обставини не спростовані, отже, позивач має право на компенсацію моральної шкоди, а вищевказану  інформацію належить спростувати в порядку встановленому законом.

           Перевіривши справу, колегія судді не може  погодитися з таким висновком суду. 
Судом встановлено, що позивач проживає в квартирі АДРЕСА_1 проживає позивач ОСОБА_1 .. 
  Над нею на  другому поверсі в квартирі №48    мешкає відповідач ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 , 2005р.н., та донькою ОСОБА_4 , 2010 р.н.. 
  З роздруківки з сайту « ІНФОРМАЦІЯ_5» « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що до телеканалу звернулися мешканці  будинку Приморського району. В тому числі, відповідач  ОСОБА_2 розповідала журналісту телеканалу про те, що в їхньому під`їзді з листопада минулого року ведеться відеонагляд,  при вході в під`їзд,  на першому поверсі. Відео проводиться звичайне, але коментарі в інтренеті до нього виставляються  далеко не адекватні, це нецензурна лексика  із вказівкою імен, прізвищ, адрес.  ОСОБА_1 (про позивача) приходила (на увазі - до квартири відповідача), стукала в двері, з молотком стояла, погрожувала  дітям ОСОБА_2   повідбивати голови. (а.с. 78-82).
Заява ОСОБА_2 за фактом погроз з боку ОСОБА_1 на адресу неповнолітніх дітей заявниці зареєстрована в правоохоронних органах  тільки 23.01.2019 року.  За 2017-2018р.р. заяви і повідомлення ОСОБА_2 про вжиття заходів реагування до ОСОБА_1 , яка молотком погрожувала заподіяти тілесні ушкодження малолітнім дітям, відсутні. За 2017-2018 роки  у відділі поліції зареєстровано 6 звернень ОСОБА_2 щодо конфліктних ситуацій із сусідами (а.с. 109).
Відповідно до інформації  Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Донецькій області від 25.01.2019 року, заяви ОСОБА_2 за фактом погроз з боку ОСОБА_1 на адресу неповнолітніх дітей заявниці за 2017-2018р.р., відсутні. Заява ОСОБА_2 за фактом погроз з боку ОСОБА_1 на адресу неповнолітніх дітей заявниці зареєстрована в канцелярії Приморського відділення поліції ЦВП ГУНП в Донецькій області 23.01.2019р., рішення за якою буде прийнято згідно з вимогами ЗУ «Про звернення громадян». За 2017-2018р.р. у відділку зареєстровано 6 звернень ОСОБА_2 щодо конфліктних ситуацій із сусідами (а.с. 110).

Отже, судом встановлено, і відповідач ОСОБА_2 не оспорює це, що останньою була поширена певна інформація щодо позивача,  яку позивач вважає образливою, такою, що принижує її честь та гідність.  

Відповідно до ч.  1  ст. 277 ЦК України  фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. 

Як роз`яснено  п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Пункт 18 постанови ВСУ № 1 від 27.02.2009р. зазначає, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Проаналізувавши норми статті 277 ЦК України,   п.19. постанови ВСУ № 1 від 27.02.2009 р.,  ч.2 статті 30 Закону України "Про інформацію", суд першої інстанції правильно встановив, що вищевказані висловлення відповідача ОСОБА_2 стосовно позивача є фактичним твердженням. 

Разом з тим, суд прийшов до висновку, що інформація, поширена відповідачем ОСОБА_2 і інтерв`ю телеканалу, є недостовірною, а конкретні факти, обставини, події, які на думку ОСОБА_2   відбувалися між нею та ОСОБА_1 , не відбувалися і не доведені.

          Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
          Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
          Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

   Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. . Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Як вбачається зі справи, судом за клопотанням сторін були допитані свідки. 

     Згідно з статтею 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.  
    Частиною 2 цієї ж статті встановлено, якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.
З боку позивача пояснення суду давали  свідки ОСОБА_7 , який є чоловіком позивача, ОСОБА_8 - дочка позивача,  і свідок ОСОБА_9 - знайома ОСОБА_1 , яка проживає в іншому місці. 
Свідок ОСОБА_7 -  чоловік позивача, суду  пояснив, що має неприязні стосунки з ОСОБА_2 .. Був факт, коли його дружина - позивач по справі - ходила  до квартири ОСОБА_10 , попросила  припинити шум, що її непокоїв. Позивач ніколи відповідачу та її дітям не погрожувала.  Але після цього  ОСОБА_2 з`явилася з журналістами з «МТВ», зняла відео, в якому оговорила позивача. 
Свідок ОСОБА_8   - донька позивача,  пояснила, що  з ОСОБА_2 ніяких стосунків не має, але їй відомо, що позивач робила зауваження відповідачу у зв`язку із недостойною поведінкою.  Свідок чула, як ОСОБА_2 у грудні 2017р. розповідала сусіду, що нібито її мати приходила до неї та погрожувала з молотком, але такого ніколи не було. Був факт, коли позивач ходила до  ОСОБА_2 ,  нічого в руках не маючи, зробила зауваження та повернулася, бо двері їй не відчинили.  Але відповідач в телесюжеті  оговорила її матір. 
Свідок ОСОБА_9   пояснювала суду, що була колишньою сусідкою ОСОБА_1 , підтримує знайомство. 08.09.2018р. з телефонної розмови з  позивачем  дізналася, що стан здоров`я останньої значно погіршився у зв`язку із передачею на «МТВ», де її оговорили сусіди. 

Як вбачається з пояснень даних свідків, ніхто з них не був очевидцем конфлікту між сторонами, про який розповідала відповідач в інтерв`ю телеканалу «МТВ» ІНФОРМАЦІЯ_1.

    Частиною 2 статті 90 ЦПК України  встановлено, якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.
     Пояснення свідків з боку ОСОБА_1    грунтуються на повідомленнях ОСОБА_1 , всі ці свідки не були очевидцями подій, про які розповідала ОСОБА_2 або ОСОБА_1 .. Більш того, свідок ОСОБА_8 підтверджує, що чула, як про такі події, а саме, про те, що був конфлікт між сторонами, про який відповідач розказувала журналісту,  розповідала ОСОБА_2 іншій особі. 
Але позивач не заявляла клопотання про її допит як свідка.  

  Разом з тим, згідно з матеріалами справи,  свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою  ОСОБА_2 , мешкає поряд на другому поверсі.  З позивачем та відповідачем ОСОБА_2 в неї нормальні сусідські стосунки. Десь наприкінці літа чи спочатку осені вона чула крики та через «глазок» в дверях побачила, що позивач стоїть з молотком, штовхає ОСОБА_2 і намагається зайти в квартиру ОСОБА_2 .. Позивач кричала, що повідбиває голови дітям ОСОБА_2 .. Свідок не втручалася в конфлікт, підтвердила, що конфлікти між сторонами бувають.   
Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що днем влітку 2018р. вона була в гостях у ОСОБА_2 , коли до неї хтось прийшов. Свідок не бачила, хто приходив до відповідача, але почула крики її сусідки ОСОБА_1 ,  яка грубо кричала на ОСОБА_2 « Закрий свій рот, рота своїм дітям, угомони своїх дітей, інакше я відправлю їх на той світ». ОСОБА_2 прийшла вся в сльозах. Свідок чула, що позивач  обіцяла пробити молотком голови дітям. 
Вказані свідки не є родичами відповідача, на відміну  від свідків з боку ОСОБА_1 , їх заінтересованість у результатах справи не встановлена. 

Суд першої інстанції критично поставився до показань свідка ОСОБА_11 , оскільки вона знаходиться у неприязних стосунках із позивачем, і не вказала ані дату, ані час подій, про які показала в суді. При цьому суд не зазначив, чим підтверджується факт неприязних відносин свідка з позивачем, враховуючи, що свідок на це не посилалася. Неможливо також погодитися із аргументацією суду при неприйнятті свідчень ОСОБА_11 у зв`язку із тим, що свідок точно не зазначила час подій. З пояснень свідка вбачається, що вона вказувала про приблизний час конфлікту між сторонами, коли ОСОБА_1 викрикувала погрози відповідачу - наприкінці літа або спочатку осені, і дала пояснення щодо подій, які описала як очевидець,   незважаючи на те, що точно не пам`ятала дату подій. 
Пояснення свідків, як і інші докази, оцінюються судом за внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності  (ч.1.2  статті 89 ЦПК України). 
Між тим, поясненням свідка ОСОБА_12 суд взагалі оцінки не надав, хоч а згідно з положеннями частини 3 статті 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Під час допиту в судовому засіданні свідки приведені до присяги. 
Всупереч зазначеним вимогам процесуального закону суд ніяк не мотивував відхилення свідчень ОСОБА_12 , не належно аргументував критику свідчень ОСОБА_11 ; ніяк не оцінив  висновок спеціаліста-психолога ОСОБА_14 з результатів психодіагностичного обстеження сім`ї ОСОБА_2   від 01.03.2019 р., з якого теж вбачається, що відповідач  інформувала психолога про те, що позивач поводиться негативно щодо відповідача, проявляє певну агресію.  

             Тому, враховуючи положення  процесуального закону щодо  обгрунтованості судового рішення, яка включає  оцінку доказів  на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо недостовірності інформації, поширеної ОСОБА_2 , і вважає, що відповідач спростувала позовні вимоги наданими доказами. 
Ті обставини, що відповідач  до поліції за фактом погроз ОСОБА_1 заподіяти її дітям тілесні ушкодження звернулася лише в січні 2019р., тобто після ефіру програми «Маріупольська служба новин» МТВ та подачі позовної заяви ОСОБА_1 до суду, і що відомості за даним фактом до ЄРДР не внесені, дії слідчого не оскаржені, не мають значення для справи, оскільки не спростовують обставин, на які посилається відповідач, не нівелюють докази, надані ОСОБА_2 у підтвердження дійсності спірної інформації.
Крім того, не грунтується на законі посилання суду на те, що в порушення ч. 3 ст. 277 ЦК України, ОСОБА_2 не довела протилежного, що поширена нею негативна  інформація є недостовірною, оскільки третя частина   статті 277 ЦК України виключена з даної норми  з березня 2014 року. 

             Неможливо погодитися із твердженням позивача в апеляційній скарзі про те, що вона не повинна доводити   недостовірність негативної інформації щодо неї, а має обов`язок довести тільки факт поширення такої інформації, і факт порушення її особистих  немайнових прав внаслідок таких дії. Так, в п.18 постанови №1  Пленуму Верховного Суду України  «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року дійсно роз`яснено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК ( 435-15 ) і статті 10  ЦПК  (  1618-15  )  обов`язок  довести,  що  поширена інформація є  достовірною,  покладається на відповідача, проте позивач має право  подати   докази   недостовірності  поширеної  інформації.  І також роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем,  а  також  те,  що  внаслідок  цього  було  порушено  його особисті немайнові  права. 
            Разом з тим,  як вбачається зі справи, відповідач спростувала твердження позивача щодо недостовірності негативної інформації, що є предметом позову. 

Враховуючи наведене,  в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі, оскільки позивач не довела  сукупності усіх обставин, які утворюють юридичний склад правопорушення, наявність якого могла би бути підставою для задоволення позову, оскільки не довела, що  що негативна інформація стосовно неї, поширена відповідачем, є недостовірною.   Відповідно, не підлягають задоволенню вимоги про спростування інформації та  відшкодування  моральної шкоди, які є похідними від основних вимог про захист честі та гідності.   

Згідно з ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене,  колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням  вимог чинного законодавства, тому підлягає  скасуванню  з підстав, викладених в апеляційних скаргах,  з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. 

У відповідності до положень ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи  справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З матеріалів  справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 за подачу апеляційної скарги сплатила 1057,21 грн та 2643 грн. (т.1 а.с. 231, т.2 а.с.12), а Товариство  з обмеженою відповідальністю Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» - 2642,99 грн. та 1057,21 грн. (т.1 а.с. 224, т.2 а.с. 8). 
Позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання безстроково (а.с. 139).
На підставі п.9 ч.1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються інваліди І та ІІ групи. 
Отже, позивач звільнена від сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції. 
             Відповідно до ч.7 статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
          Керуючись ст.ст.374, 367, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

                                                    П О С Т А Н О В И В:
               Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» та ОСОБА_2 -  задовольнити.
           Рішення Приморського районного суду міста  Маріуполя Донецької області від 20 січня 2020 року  скасувати.
           В позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди - відмовити. 
            Судові витрати  ОСОБА_2 в сумі 3700 (три  тисячі сімсот) грн. 20 коп. і  Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» в сумі 3700 (три  тисячі сімсот) грн. 20 коп., понесені у зв`язку із оскарженням судового рішення - компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
            Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
             Повний текст постанови складений  23 квітня 2020 року.

Головуючий:                                                   Є.Є.Мальцева

Судді                                                                                                                     В.М. Барков

                                                                                                                         І.П. Мироненко