У Х В А Л А  
29 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 149/1499/18
провадження № 61-6997 ск 20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Рибак Іриною Валеріївною на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 листопада 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 05 березня 2020 рокув справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики,
В С Т А Н О В И В :
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                        ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області                                                      від 13 листопада 2019 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 793 484,00 грн боргу за договором позики від 25 грудня 2014 року, з яких 550 000,00 грн. - основна сума боргу, 195 250,00 грн. - сума витрат від інфляції, 48 234,00 грн. - 3% річних від простроченої суми.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 221 грн. судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення почеркознавчої експертизи в сумі 6 280 грн
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам в сумі 959,00 грн.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
Суд виходив з того, що мотивоване тим, що позивач довів належними і допустимими доказами факт отримання відповідачем в борг коштів в сумі                         550 000,00 грн. у відповідності до розписки від 03 листопада 2014 року, а згідно розписки від 25 грудня 2014 року, сторони погодили новий строк повернення боргу, який закінчився 30 червня 2015 року. Однак, так як сторони не погодили питання щодо сплати процентів за договором позики, такі проценти не можуть бути нараховані після закінчення встановленого строку повернення позики, а саме після 30 червня 2015 року. Окрім цього, плата за користування позикою встановлюється виключно у вигляді саме відсотків, на основну суму боргу, а не у твердій грошовій сумі.
14 квітня 2020 року, засобами поштового зв`язку,  ОСОБА_1 подав через представника ОСОБА_3 до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 листопада 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 05 березня 2020 рокуз пропуском строку на касаційне оскарження, у якій скаржник просить скасувати ці судові рішення та задовольнити позов в повному обсязі.
Згідно зі статтею 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. 
Вінницький апеляційний суд прийняв постанову 05 березня 2020 року, повний текст було виготовлено в той же день та оприлюднено в Єдиному державному реєстрі 13 березня 2020 року, тобто останній день оскарження припадав на                       06 квітня 2020 року, а зі скаргою ОСОБА_1 звернувся 14 квітня                             2020 року.
Скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження судового рішення, посилаючись на те, що повний текст постанови суду апеляційної інстанції від                                                                05 березня 2020 року він отримав 17 березня 2020 року, що підтверджується копією конверту суду з штрих-кодом та роздруківкою з сайту «Укрпошта».
Враховуючи те, що вказані скаржником обставини підтверджено належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження, тому клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню.
 
У касаційній скарзі скаржник зазначає підставу касаційного оскарження судового рішення пункт 1 частини 2 статті 389 ЦПК (судом застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду).
Зазначає, що судами першої та апеляційної інстанції не врахували правові позиції Верховного Суду, висловлені в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №755/19197/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 915/533/15 щодо застосування статей 6, 627 ЦК України, що стосуються дотримання принципу свободи договору, оскільки всупереч змісту договору позики суди визначили що плата за користування грошовими коштами може бути визначена лише у процентах, а не у твердій грошовій сумі, як визначено договором.
Також, скаржник посилається на пункт 2 частини 2 статті 389 ЦПК України, як на підставу касаційного оскарження та вважає за необхідне відступити від правових висновків Верховного Суду, висловлених в постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від  02 березня 2020 року у справі №1522/20735/12 та від 03 лютого 2020 року у справі № 341/923/17, щодо припинення нарахування процентів за користування грошовими коштами після спливу строку договору. Оскільки такі висновки суперечать змісту статей 536 та 1048 ЦК України, відповідно до яких розмір та порядок сплати процентів встановлюється договором або законом та проценти виплачуються до дня повернення позики.
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 ЦПК України цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження).
На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою                                                      ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Рибак Іриною Валеріївною на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 листопада 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 05 березня 2020 рокуна підставі пунктів першого та другого частини другої статті 389 ЦПК України.
У розумінні ЦПК України, з урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, касаційне провадження у цій справі необхідно відкрити. 
Керуючись статтями 127, 389, 390, 394, 395 ЦПК України, 
У Х В А Л И В:
Поновити ОСОБА_1 , строк на касаційне оскарження рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області                     від 13 листопада 2019 року та постанови Вінницького апеляційного суду                                      від 05 березня 2020 року.
Відкрити касаційне провадження у вказаній справі.
Витребувати із Хмільницького міськрайонного суду Вінницької областіцивільну справу № 149/1499/18 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.
Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк, що не перевищує п`ятнадцять днів з дня отримання цієї ухвали.
Ухвала оскарженню не підлягає.                         
 
Судді:                                                                                                          В. М. Сімоненко
                                                                                                                     С. Ю. Мартєв
                                                                                                                     Є. В. Петров