ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/3795/19                                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Горобцова Я.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  22 квітня 2020 року                                                                                           м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                                                                  Кузьмишиної О.М.,
суддів                                                                             Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В. 

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії,

                                                    В С Т А Н О В И В:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся із адміністративним позовом ОСОБА_2 до Командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , в якому просив суд:
-          визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , яка полягає у неприйнятті рішення за рапортом ОСОБА_2 від 15.11.2018 р. про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік;
-          визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , які полягають у невключенні до наказу та у невиплаті ОСОБА_2 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік;
-          зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 виплатити ОСОБА_2 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік.
Позовні вимоги обґрунтовані протиправними діями та бездіяльністю відповідача, що полягають у неприйнятті рішення про виплату позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22.11.2019 р. позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 (місце знаходження: АДРЕСА_1 ), яка полягає у неприйнятті рішення за рапортом ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) від 15 листопада 2018 року про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік. Визнано протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 (місце знаходження: АДРЕСА_1 ), які полягають у невиплаті ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік. Зобов`язано командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 (місце знаходження: АДРЕСА_1 ) прийняти наказ про виплату ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік. В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована необґрунтованістю позовних вимог, оскільки рішення комісії щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , оформлені протоколами № 8 від 11.12.2018 р. та № 19 від 29.12.2018 р. позивачем не оскаржувались. Апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не враховано, що вирішення питання про виплату матеріальної допомоги належить до виключеної компетенції комісії з розгляду рапортів військовослужбовців щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2018 році, а не командира військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку із чим у нього були відсутні підстави для видання наказу про виплату матеріальної допомоги позивачу. Також апелянт зазначає, що командир може в рамках своїх повноважень видати наказ про виплату матеріальної допомоги, однак саму виплату грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 здійснює фінансово-економічна служба військової частини.
Позивачем відзиву на апеляційну скаргу в установлений судом строк подано не було, що не перешкоджає подальшому розгляду справи.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2020 р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі – КАС України).
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід скасувати, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 3 квітня 2017 року проходить військову службу за контрактом у Збройних Силах України, має звання сержант.
З 28 серпня 2018 року позивача переведено до військової частини НОМЕР_1 на посаду командира гармати для тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою помічника командира частини з правової роботи, з подальшим призначенням на яку та присвоєнням офіцерського звання «капітан юстиції» в порядку переатестації.
20 листопада 2018 року сержант ОСОБА_2 подав рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі місячного грошового забезпечення, згідно Розділу XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом МОУ від 07.06.2018 № 260, та пунктів 7,9 Наказу МОУ від 15.02.2018 № 65 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2018 рік», у зв`язку з внутрішнім переміщенням з районів проведення АТО.
У зв`язку з невиплатою вказаної допомоги позивач звернувся з позовом до суду.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем здійснені усі необхідні дії з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а саме подано рапорт за підпорядкуванням, який відповідав умовам її отримання. Разом з тим, відповідачем доказів належного розгляду зазначеного рапорту та прийняття відповідного рішення за наслідками розгляду прийнято не було.
З протоколу комісії щодо виплати матеріальної допомоги від 29.12.2018 р. № 9 судом не встановлено, чи надавалася оцінка зазначеним позивачем в рапорті обставинам, з якими він пов`язував необхідність виплати йому зазначених коштів, та докази, якими він підтверджував наявність поважних підстав. Натомість доводи відповідача зводяться виключно до відсутності відповідного бюджетного фінансування. При цьому належних доказів відсутності коштів на виплату позивачу даного виду допомоги відповідачем суду не надано. 
Суд першої інстанції зазначив, що відповідач не ставить під сумнів право позивача на виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у 2018 році, а відтак матеріальна допомога на вирішення соціально – побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців та входить до його складу. Реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням гарантованих виплат, що здійснюються за рахунок бюджетних коштів, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що після надходження рапорту позивача щодо виплати матеріальної допомоги, відповідач повинен був видати наказ про її виплату або видати наказ із зазначенням підстав згідно яких військовослужбовець не може отримати дану виплату. Оскільки такий наказ видано не було, відповідачем було допущено протиправну бездіяльність.
Посилання відповідача на те, що до його посадових обов`язків не входить вирішення питання виплати військовослужбовцям грошового забезпечення, в тому числі матеріальної допомоги судом першої інстанції не було прийнято до уваги, оскільки виплата грошового забезпечення військовослужбовцям фінансово-економічною службовою військової частини здійснюється на підставі відповідного наказу командира.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції визнав, що для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень слід вийти за межі позовних вимог та зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 прийняти наказ про виплату ОСОБА_2 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік.
Разом з тим, в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , які полягають у невключенні до наказу про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік ОСОБА_2 суд першої інстанції відмовив, оскільки в матеріалах справи відсутні докази винесення відповідачем наказу про виплату військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, в який незаконно не було включено ОСОБА_2 .
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить із наступного.
У відповідності до ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Спеціальним нормативним документом, який визначає основні засади соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей є Закон України «Про правовий та соціальний статус військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року N 2011-XII (надалі – Закон N 2011-XII).
Стаття 9 вказаного Закону передбачає, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 № 704 (далі – Постанова № 704) визначено порядок, умови та розмір грошового забезпечення військовослужбовців.
Пунктом 5 Постанови надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
На виконання вказаної постанови видано наказ Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам».
Пунктами 7, 9 розділу XXIV вказаного наказу передбачено:
- до місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги;
- виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Разом з тим, п. 7 розділу XXIV визначено, що розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
Відповідно до рішення Міністра оборони України від 25.02.2017 р. № 1223/з/12 граничні видатки для виплати матеріальної допомоги встановлено в розмірі 10 % спискової чисельності військовослужбовців місячного фонду грошового забезпечення. При цьому, рішення про надання допомоги має бути прийнято виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отримання асигнувань на відповідний місяць.
Зазначене рішення зобов`язує видавати накази про виплату матеріальної допомоги тільки у випадках:
-          важкий стан здоров`я військовослужбовця та членів його сім`ї  (поранення, контузія, інвалідність та інші випадки тяжких захворювань) за наявності посвідчення або довідки відповідного лікаря;
-          смерть рідних по крові та шлюбу;
-          пожежа або стихійне лихо; одруження військовослужбовця;
-          народження дитини військовослужбовця або її одруження.
18.04.2017 р. начальником Генерального штабу – Головнокомандувачем Збройних Сил України прийнято рішення № 996НВГШ «Про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань». Відповідно до вказаного рішення, при розгляді документів, які стали підставою для порушення клопотання про надання матеріальної допомоги, пріоритет надавати причинам, які зазначені в рішенні Міністра оборони України, а також багатодітним сім`ям, сім`ям загиблих під час виконання службових обов`язків в АТО в попередніх роках та інших поважних причин.
З метою дотримання прозорості, принципу справедливості та встановленого порядку рекомендовано у військових частинах та органах військового управління створити робочі групи з перевірки документів для виплати військовослужбовцям військової частини матеріальної допомоги.
15.02.2018 р. Міністром оборони України було видано наказ № 65 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2018 рік» (надалі – Наказ № 65).
Пунктом 9 цього Наказу визначено, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород та морського грошового забезпечення).
У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця чи членів його родини, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа, інше стихійне лиха, чи інші поважні причини), які стали причиною для порушення клопотання та розмір потреби.
Аналіз наведених вище положень свідчить про те, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається військовослужбовцям у разі наявності виділених державою коштів. При цьому, виходячи із граничних обсягів видатків, першочергово така допомога виплачується особам із важким станом здоров`я військовослужбовця та членів його сім`ї  (поранення, контузія, інвалідність та інші випадки тяжких захворювань) за наявності посвідчення або довідки відповідного лікаря, смерті рідних по крові та шлюбу, пожежі або стихійного лиха; одруження військовослужбовця, народження дитини військовослужбовця або її одруження. У разі зазначення військовослужбовцем інших причин для отримання матеріальної допомоги, її виплата здійснюється в межах наявних видатків військової частини після здійснення першочергових виплат.
Правовий висновок про те, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, яка виплачується виключно за наявності коштів викладено в постановах Верховного Суду від 21.08.2019 р. у справі № 814/238/17, від 18.03.2020 р. у справі № 810/3476/16.
Як вбачається з пояснень відповідача, з метою вирішення питання про виплату військовослужбовцям матеріальної допомоги у військовій частині НОМЕР_1 було створено спеціальну комісію.
Отже, командир військової частини видає наказ про виплату військовослужбовцям матеріальної допомоги після розгляду комісією рапорту військовослужбовця та прийняття позитивного рішення.
Відповідно до Наказу № 65 на виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у 2018 році військовій частині НОМЕР_1 було виділено 80  619,65 грн, що становило 10 % від місячного фонду грошового забезпечення військової частини.
Як вбачається з пояснень відповідача та підтверджується матеріалами справи, у 2018 році останній наказ № 219 про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань було прийнято командиром військової частини НОМЕР_1 02.10.2018 р.
Натомість позивач звернувся із рапортом про виплату йому матеріальної допомоги  для вирішення соціально-побутових питань 20.11.2018 р. В рапорті позивач зазначив причину для надання матеріальної допомоги – у зв`язку із внутрішнім переміщенням з районів проведення АТО.
Рапорт позивача було передано на розгляд комісії, за результатами розгляду якого, комісією було прийнято рішення, оформлене протоколом № 8, про перенесення засідання на кінець року у зв`язку із відсутністю фінансового ресурсу для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
В подальшому, 29.12.2019 р. комісією було прийнято рішення, оформлене протоколом № 9, про відмову у виплаті матеріальної допомоги військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із відсутністю коштів. 
Таким чином, за результатами звернення позивача із рапортом про виплату матеріальної допомоги, комісією було прийнято рішення про відмову у виплаті позивачу матеріальної допомоги. Про прийняте рішення було повідомлено військовослужбовців в усному порядку.
Так, з матеріалів справи вбачається, що останні кошти на виплату матеріальної допомоги було використано у жовтні 2018 року, а відтак після звернення позивача 20.11.2018 р. у військової частини НОМЕР_1 не було фінансової можливості приймати рішення про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Отже, за умови відсутності коштів на виплату матеріальної допомоги та позитивного рішення комісії з питань надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, видання Командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 наказу про її виплату позивачу було б незаконним.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що Командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 не було допущено протиправної бездіяльності та дій щодо неприйняття рішення про невиплату позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань з огляду на відсутність правових підстав для її виплати.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що рішення прийняті комісією, оформлені протоколами № 8 від 11.12.2018 р. та № 9 від 29.12.2018 р. позивачем не оскаржувались та не є предметом оскарження в даній справі, а тому судом не може бути здійснена оцінка правомірності викладених в них фактів. 
Посилання суду першої інстанції на те, що в протоколі комісії № 9 від 29.12.2018 р. комісією не надано оцінки причинам, які були зазначені позивачем у рапорті, колегія суддів вважає необґрунтованим, з огляду на відсутність бюджетного фінансування, яке, в даному випадку, має пріоритетний характер.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України  від 26 грудня 2011 року  №  20-рп/2011,  одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим  від  рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.
З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами  соціально-економічні права не є абсолютними,  а оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
Відповідно до частин першої, другої, третьої  статті 242 КАС України   судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції прийнято рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Апелянт надав до суду докази, що спростовують правомірність рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив його скасувати та ухвалити нове рішення, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. 
Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись вищенаведеними правовими нормами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції – скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не підлягають перерозподілу, оскільки рішення прийнято на користь суб`єкта владних повноважень.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 244, 250, 257, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суду у складі колегії суддів, -

                                                      ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя:                                                                      О.М. Кузьмишина

Судді:                                                                                            Є.І. Мєзєнцев

                                                                                                    В.В.Файдюк