Ухвала

Іменем України
 
02 квітня 2020 року
м. Київ
Справа № 344/1140/19
Провадження № 51-1649 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого             ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2019 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року щодо нього, 
встановив:
Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2019 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Десятин Галицького району Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2012 року за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку 2 роки;
2) вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2014 року за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 3 місяці, до призначеного, на підставі ст. 71 КК України, остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 3 місяці. Ухвалою Вінницького міського суду від 17 липня 2014 року, на підставі ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році», скорочено наполовину строк невідбутої частини покарання;
3) вироком Галицького районного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2014 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, до визначеного, на підставі ст. 70 КК України, остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць; 
4) вироком Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2016 року за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді арешту на строк 6 місяців, 
засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік; за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців. 
Вироком вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні. 
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, в період з 20 год. 27 жовтня 2018 по 09.45 год. 28 жовтня 2018 року, знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно, шляхом пошкодження навісного замку дверей, незаконно проник до гаражного приміщення звідки таємно викрав майноОСОБА_5 на загальну суму 1680 гривень.
Крім того, 10 грудня 2018 року, близько 01.30 год., ОСОБА_4 , перебуваючи у дворі житлового будинку АДРЕСА_3 , діючи повторно, умисно, таємно викрав з автомобіля марки «Volkswagen LT46», реєстраційний номер НОМЕР_1 , майно потерпілого ОСОБА_6 на суму 683 гривень.
У касаційній скарзі засуджений просить змінити оскаржувані судові рішення з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. 
Обґрунтовуючи вимоги скарги засуджений вважає, що під час судового розгляду залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких могло мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, дані, що характеризують його особу та обставини, що пом`якшують покарання. Вважає, що з урахуванням пом`якшуючих обставин, судом безпідставно не застосовано ст. 69 КК України також і за інший злочин. 
Крім того, просить суд касаційної інстанції звільнити його від відбування призначеного судом покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та наводить обставини, наявність яких, на його думку, дають підстави для застосування ст. 75 КК України.
Вказує, що апеляційний суд, у порушення вимог ст. 419 КПК України, залишаючи його апеляційну скаргу без задоволення, не перевірив належним чином її доводів та не навів мотивів для їх спростування.
Крім того, у касаційній скарзі засуджений просить поновити строк на касаційне оскарження постановлених щодо нього судових рішень. Як на підставу для поновлення цього строку вказує, що оформлену належним чином копію ухвали апеляційного суду він отримав лише 29 січня 2020 року.
Перевіривши дотримання скаржником порядку строків касаційного оскарження, колегія суддів вважає, що засудженому слід поновити строк на касаційне оскарження вироку Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2019 року та ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року щодо нього, оскільки його пропущено з поважних причин, і прийняти касаційну скаргу до розгляду.
Разом із тим, розглянувши доводи, наведені у касаційній скарзі, та перевіривши додані до скарги судові рішення, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на наступне.
Винуватість ОСОБА_4 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, доведеність обвинуваченнята правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи засудженого ОСОБА_4 про суворість призначеного йому покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими, з огляду на наступне.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
За змістом ст. 69 КК України призначення основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винного.
У кожному випадку застосування ст. 69 КК України суд зобов`язаний у своєму рішенні зазначити, які саме обставини справи або дані про особу засудженого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.
Як убачається зі змісту вироку суду, при призначенні засудженому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України, класифікуються як середньої тяжкості та тяжкий, дані про особу винного, зокрема те, що ОСОБА_4 , неодноразово був судимий, маючи не зняті та непогашені у встановленому законом порядку судимості, на шлях виправлення не став та повторно вчинив корисливі злочини, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно. Обставинами, що пом`якшують покарання засудженому судом визнано повне визнання його вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування заподіяної шкоди.
Зважаючи на відсутність обставин, які обтяжують покарання, врахувавши щире каяття ОСОБА_4 у скоєному, суд розцінив все наведене у своїй сукупності як обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та прийняв рішення про можливість призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі санкції ч. 3 ст. 185 КК України.
З призначеним ОСОБА_4 більш м`яким покаранням, ніж передбачено санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, на підставі ст. 69 КК України, погоджується і суд касаційної інстанції та вважає його справедливим, необхідним та достатнім для виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 є аналогічними, за своїм змістом, доводам його апеляційної скарги та були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який, детально перевіривши їх, мотивовано визнав безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення. 
Отже, призначене ОСОБА_4 судом першої інстанції покарання, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, навіть з урахуванням усіх обставин, які на думку засудженого пом`якшують призначене йому покарання, колегія суддів вважає достатнім і необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України і підстав для застосування положень ст. 75 КК України, як про це просить засуджений у своїй скарзі, колегія суддів не вбачає. 
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, розглядаючи апеляційну скаргу засудженого на вирок суду першої інстанції, апеляційний суд проаналізував зазначені доводи у скарзі, дав на них вичерпні відповіді та, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, вказав в ухвалі суду достатні підстави, через які визнав її необґрунтованою. 
Зміст ухвали апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, вона є належним чином вмотивованою та обґрунтованою і колегія суддів погоджується з наведеними в ній висновками щодо відсутності підстав для застосування положень ст. 75 КК України відносно ОСОБА_4 .
Враховуючи зазначене, обґрунтування касаційної скарги засудженого не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому колегія суддів касаційного суду вважає, що у відкритті касаційного провадження засудженому необхідно відмовити.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Поновити засудженому ОСОБА_8 строк на касаційне оскарження постановлених щодо нього судових рішень.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 липня 2019 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                         ОСОБА_3