ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

25 травня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 915/1945/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Будішевської Л.О., Аленіна О.Ю., 
при секретарі судового засідання Станковій І.М.,
за участю представників:
від Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" –           Ревенко О.В.,
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Стивідорна інвестиційна компанія" – Горшевська С.В.,
від Міністерства інфраструктури України – участі не брали,
розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2019, прийняте суддею Ржепецьким В.О., м. Миколаїв, повний текст складено 19.12.2019,
у справі №915/1945/19
за позовом: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Стивідорна інвестиційна компанія"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Міністерства інфраструктури України
про припинення сервітуту та договору

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 р. Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стивідорна інвестиційна компанія", в якому просило припинити сервітут, встановлений згідно з укладеним між сторонами договором №А9-А від 10.07.2013, щодо користування причалом №11 (інв.№1031038) та причальною інфраструктурою: залізничними коліями №№33, 36 (інв.№№1031083, 1031084), підкрановими коліями (інв.№1031067) довжиною 182 м.п. у дві нитки, номер запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про інше речове право: 9345612, а також припинити укладений між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стивідорна інвестиційна компанія" договір №А9-А від 10.07.2013.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що подальше виконання договору про встановлення сервітуту №А9-А від 10.07.2013 може призвести до порушення приписів статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", оскільки дії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" щодо нарахування відповідачу плати за вказаним договором, іншим портовим операторам, які є конкурентами Товариства з обмеженою відповідальністю "Стивідорна інвестиційна компанія" – за тарифами на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні позивача, ставлять портових операторів в нерівні конкурентні умови. Крім того, позивач зазначає про те, що узгоджений сторонами договору про встановлення сервітуту №А9-А від 10.07.2013 розрахунок вартості плати за сервітут не враховує компенсацію витрат Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", пов`язаних із забезпеченням функціонування об`єктів сервітуту, зокрема, виробничих та адміністративних витрат, які несе Миколаївська філія Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", а також витрат на використання суміжної та забезпечувальної інфраструктури, без яких неможливе належне використання та функціонування об`єктів сервітуту для здійснення вантажних операцій, при цьому позивач вживав заходи щодо зміни вартості користування сервітутом, проте ані в межах переговорної процедури з відповідачем, ані в судовому порядку вартість користування сервітутом змінена не була та залишилась на рівні 2013 року, що, в свою чергу, має наслідком недоотримання позивачем доходу та, відповідно, суперечить інтересам держави. Водночас, за твердженням Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", обтяження належного йому майна сервітутом обмежує права останнього щодо ефективного використання та належного утримання об`єктів портової інфраструктури.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 09.09.2019 за вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі №915/1945/19 та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача – Міністерство інфраструктури України.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2019 у справі №915/1945/19 (суддя Ржепецький В.О.) у задоволені позову відмовлено.
Судове рішення мотивоване недоведеністю позивачем наявності визначених умовами договору про встановлення сервітуту №А9-А від 10.07.2013 та приписами законодавства правових підстав для припинення сервітуту щодо користування відповідачем причалом №11 та причальною інфраструктурою, а саме: залізничними коліями №№33, 36 (інв.№№1031083, 1031084), підкрановими коліями (інв.№1031067) довжиною 182 м.п. у дві нитки, які розташовані за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська, 23. Крім того, з огляду на необґрунтованість позовних вимог, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність необхідності вирішення питання щодо пропуску Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.
Не погодившись з ухваленим рішенням, Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2019 у справі №915/1945/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що укладений між сторонами договір про встановлення сервітуту №А9-А від 10.07.2013 є дискримінаційним, тобто таким, який порушує законодавство про захист економічної конкуренції, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, рекомендаційними роз`ясненнями Антимонопольного комітету України №21-рр від 01.08.2019, яким місцевий господарський суд безпідставно не надав належної правової оцінки. Апелянт також наголошує на тому, що наявність сервітуту щодо користування відповідачем причалом №11 та причальною інфраструктурою, а саме: залізничними коліями №№33, 36 (інв.№№1031083, 1031084), підкрановими коліями (інв.№1031067) довжиною 182 м.п. у дві нитки, які розташовані за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська, 23, не дозволяє позивачу надавати Товариству з обмеженою відповідальністю "Стивідорна інвестиційна компанія" послугу доступу до вказаного причалу, внаслідок чого Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" позбавлене можливості отримати належний дохід за використання відповідачем зазначеного майна, що має наслідком недонадходження коштів до державного бюджету та, відповідно, зумовлює порушення інтересів держави. З огляду на викладене, скаржник зауважує на доведеності ним факту існування низки обставин, які мають істотне значення та є достатніми підставами для припинення сервітуту.
У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 27.01.2020 (вх.№269/20/Д1 від 31.01.2020) Міністерство інфраструктури України просить апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" задовольнити, рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2019 у справі №915/1945/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю. Зокрема, Міністерство інфраструктури України зазначає про те, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку щодо відсутності правових підстав для припинення сервітуту щодо користування відповідачем причалом №11 та причальною інфраструктурою, а саме: залізничними коліями №№33, 36 (інв.№№1031083, 1031084), підкрановими коліями (інв.№1031067) довжиною 182 м.п. у дві нитки, які розташовані за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська, 23.
03.02.2020 Товариством з обмеженою відповідальністю "Стивідорна інвестиційна компанія" до суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу №144 від 30.01.2020 (вх.№269/20/Д3 від 03.02.2020), в якому останнє просить апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2019 у справі №915/1945/19 – без змін, посилаючись на недоведеність позивачем наявності обставин, які мають істотне значення та є підставою для припинення сервітуту, встановленого на підставі договору №А9-А від 10.07.2013.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів Поліщук Л.В., Аленіна О.Ю. від 20.01.2020 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою суду від 06.02.2020 розгляд справи призначено на 05.03.2020 о 12:00.
Між тим у зв`язку з непрацездатністю судді Поліщук Л.В. за розпорядженням керівника апарату суду №76 від 02.03.2020 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №915/1945/19.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.03.2020 для розгляду апеляційної скарги у справі №915/1945/19 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Аленіна О.Ю.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.03.2020 у визначеному складі суддів справу №915/1945/19 прийнято до свого провадження.
З метою повного та всебічного розгляду апеляційної скарги з забезпеченням принципу змагальності та надання учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи, а також правильного застосування законодавства Південно-західним апеляційним господарським судом у судовому засіданні 05.03.2020 було оголошено перерву до 10:00 08.04.2020 шляхом постановлення протокольної ухвали.
Однак, 11.03.2020 відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу "COVID-19" та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу "COVID-19", відповідно до якої на всій території України з 12.03.2020 до 03.04.2020 установлено карантин.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №239 були внесені зміни до вищезазначеної постанови від 11.03.2020 №211 та продовжено карантин до 24.04.2020, а постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 №291 – до 11.05.2020.
Рішенням Ради суддів України від 17.03.2019 №19 затверджено Рекомендації Ради суддів України щодо встановлення особливого режиму роботи судів України задля убезпечення населення України від поширення гострих респіраторних захворювань та коронавірусу "COVID-19", який віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб, відповідно до яких Рада суддів України рекомендує на період карантину встановити особливий режим роботи судів України.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2020 було вирішено розглянути апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2019 у справі №915/1945/19 поза межами строку, встановленого частиною другою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній з урахуванням ситуації, яка склалася в державі у зв`язку з поширенням короновірусу "COVID-19" та введенням Урядом України протиепідемічних заходів, для здійснення повного та всебічного апеляційного розгляду справи відповідно до завдань господарського судочинства згідно зі статтею 2 Господарського процесуального кодексу України, а також повідомлено учасників справи про те, що розгляд даної справи, призначений ухвалою суду від 05.03.2020 на 10:00 год 08.04.2020, не відбудеться, а про дату та час розгляду справи №915/1945/19 учасники справи будуть повідомлені додатково відповідною ухвалою.
04.05.2020 Кабінет Міністрів України на позачерговому засіданні ухвалив рішення про продовження карантину в Україні до 22.05.2020, однак з карантинними послабленнями з 11.05.2020, зокрема, дозволено працювати за певних умов адвокатам, нотаріусам тощо.
З огляду на викладене, враховуючи прийняття Урядом України рішення про пом`якшення режиму карантину, введеного у зв`язку з поширенням короновірусу    "COVID-19", ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.05.2020 справу №915/1945/19 призначено до розгляду на 25.05.2020 о 10:00.
У судовому засіданні 25.05.2020, проведеному в режимі відеоконференції, представник Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" апеляційну скаргу підтримав, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Стивідорна інвестиційна компанія" висловив заперечення проти її задоволення; представник Міністерства інфраструктури України участі в судовому засіданні не брав, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т. ІІІ а.с. 157).
25.05.2020 до апеляційного господарського суду від Міністерства інфраструктури України надійшла заява б/н від 22.05.2020 (вх.№269/20/Д5 від 25.05.2020), в якому останнє просить здійснити апеляційний розгляд справи №915/1945/19 без участі представника останнього.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Миколаївської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 10.07.2013 між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" ("Володілець") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стивідорна інвестиційна компанія" ("Користувач") укладено договір про встановлення сервітуту №А9-А (далі – договір №А9-А від 10.07.2013), відповідно до пункту 1.1 якого сервітут встановлюється щодо користування причалом та причальною інфраструктурою, які розташовані за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23.
Згідно з пунктом 1.2 договору №А9-А від 10.07.2013 до положень даного договору застосовуються норми чинного законодавства України, що регулюють такі відносини.
Сервітут встановлюється для можливості здійснення Користувачем навантажувально-розвантажувальних робіт через причал з використанням причальної інфраструктури (пункт 2.1 договору №А9-А від 10.07.2013).
В силу пункту 2.2 договору №А9-А від 10.07.2013 обсяг прав та обов`язків по користуванню причалом та причальною інфраструктурою, щодо яких встановлюється право сервітуту згідно з даним договором, визначається на підставі чинного законодавства України та умов даного договору.
У пункті 3.1 договору №А9-А від 10.07.2013 сторони узгодили, що видом права сервітуту є право користування майном (причалом та причальною інфраструктурою) згідно з "Планом-схемою причалу №11 та причальної інфраструктури" (додаток №1, який є невід`ємною частиною цього договору) наступною довжиною: причал №11    (інв.№1031038) – 209,0 м.п., технологічна ширина 14,60 м.п.; залізничні колії №33, №36 (інв.№№1031083, 1031084) – 418,00 м.п.; підкранові колії (інв.№1031067) – 182,0 м.п. у дві нитки.
Пунктом 3.2 договору №А9-А від 10.07.2013 передбачено, що сервітут полягає у можливості вільного та безперешкодного користування Користувачем причалом та причальною інфраструктурою, визначених вище у пункті 3.1 даного договору.
За умовами пунктів 4.1-4.4 договору №А9-А від 10.07.2013 зміст права сервітуту полягає у наданні права користування причалом та причальною інфраструктурою згідно з пунктом 3.1 договору. Сервітут є строковим та оплатним. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут, встановлений за даним договором, є речовим правом Користувача, має абсолютний характер і підлягає захисту від неправомірних дій визначеного кола осіб відповідно до діючого законодавства України.
Сервітут не позбавляє Володільця, щодо якого він встановлений, права володіння та користування причалом та причальною інфраструктурою (пункт 4.5 договору №А9-А від 10.07.2013).
Відповідно до пункту 5.1 договору №А9-А від 10.07.2013 в редакції додаткової угоди №1 від 08.08.2013 плата за сервітут за місяць складає: за користування причалом №11 (інв.№1031038) – 126791,14 грн без ПДВ; за користування залізничними коліями №№33, 36 (інв.№№1031083, 1031084) – 2545,01 грн без ПДВ; за користування підкрановими коліями (інв.№1031067) – 1480,19 грн без ПДВ. ПДВ стягується відповідно до чинного законодавства України. У разі якщо фактичне користування причалом користувачем не відбувається, плата за цей період володільцем з користувача не справляється. У разі якщо протягом місяця фактичне користування об`єктом причальної інфраструктури користувачем не відбувається, плата за такий місяць володільцем з користувача не справляється, у протилежному випадку - плата за користування таким об`єктом справляється у повному обсязі за місяць.
Згідно з пунктом 5.2 договору №А9-А від 10.07.2013 в редакції додаткової угоди №1 від 08.08.2013 плата за сервітут причалу за період, який становить менше місяця, визначається як місячна плата за сервітут такого причалу (пункт 5.1 даного договору) поділена на кількість днів у місяці і помножена на кількість днів фактичного користування цим причалом в такому місяці.
В силу пункту 5.7 договору №А9-А від 10.07.2013 Володілець залишає за собою право на зміну тарифу за користування сервітутом за даним договором з подальшим укладанням додаткової угоди до нього виключно у разі підвищення мінімального рівня заробітної плати на законодавчому рівні або змін у розмірі відрахувань у фонди (пенсійний, соцстраху та інше), інфляції на законодавчому рівні. При цьому тариф за користування сервітутом за даним договором змінюється Володільцем на розмір зміни собівартості послуг (сервітуту) у зв`язку з обставинами, вказаними у цьому пункті.
Підпунктом 9.1.4 пункту 9.1 договору №А9-А від 10.07.2013 визначено, що Володілець має право вимагати припинення сервітуту у випадках, встановлених діючим законодавством України.
За умовами пунктів 14.1, 14.2 договору №А9-А від 10.07.2013 цей договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє протягом 10 років з набуття чинності. У випадку якщо Користувач не пізніше ніж за один місяць до закінчення терміну дії договору не повідомить Володільця про намір припинити його дію договір вважається автоматично пролонгованим на 10 років на тих самих умовах. Сторони домовились, що умови цього договору розповсюджуються на відносини між ними, які виникли з 13.06.2013.
У пунктах 14.5, 14.6 договору №А9-А від 10.07.2013 сторони узгодили, що цей договір може бути припинений за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідної додаткової угоди до договору, підписаної уповноваженими представниками сторін та скріпленої печатками. Цей договір вважається припиненим з дати набуття чинності відповідної Додаткової угоди. Дія сервітуту підлягає припиненню у випадках, передбачених чинним законодавством України.
04.04.2015 право сервітуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Стивідорна інвестиційна компанія" на підставі договору №А9-А від 10.07.2013 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчать витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №36168205 від 09.04.2015 та інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №158689634 від 06.03.2019.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 15.04.2014 у справі №915/388/14, яке набрало законної сили 29.04.2014, у задоволенні позову Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стивідорна інвестиційна компанія" про спонукання внесення змін до договору про встановлення сервітуту №А9-А від 10.07.2013 шляхом підписання додаткової угоди №3 про підвищення плати за сервітут та зміну порядку її обчислення відмовлено.
Вказане судове рішення мотивоване недоведеністю позивачем наявності правових підстав, передбачених законом, зокрема, статтею 651 Цивільного кодексу України, для внесення змін до договору №А9-А від 10.07.2013, а саме: не подано доказів істотного порушення умов договору відповідачем та завдання ним шкоди, як і не подано доказів наявності правових підстав на зміну тарифу за користування сервітутом, передбачених пунктом 5.7 вказаного договору.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 26.04.2016 у справі №915/199/16, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.06.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 18.10.2016, у задоволенні позову Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стивідорна інвестиційна компанія" про припинення дії договору №А9-А від 10.07.2013 відмовлено.
Зазначені судові рішення обґрунтовані тим, що прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 07.07.2015 №483 "Про внесення змін в додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 №405 "Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб`єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню" та розпорядження від 14.12.2015 №1331-р "Про погодження тарифів на спеціалізовану послугу із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України" не зумовлюють припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту та, як наслідок, укладення договору №А9-А від 10.07.2013.
З матеріалів справи також вбачається, що протягом 2014-2018 років між сторонами велось листування з приводу внесення змін до договору №А9-А від 10.07.2013 та щодо укладання договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу, між тим змін до договору сервітуту щодо збільшення розміру плати за сервітут сторонами внесено не було, як і не було укладено між ними договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу.
24.01.2019 Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" звернулось до Антимонопольного комітету України із заявою №285/10-01-01/Вих про надання рекомендаційних роз`яснень щодо відповідності дій позивача в частині подальшого виконання договорів сервітуту, якими встановлено вартість користування сервітутом в частині плати за користування причалом для здійснення навантажувально-розвантажувальних робіт, положенням статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", враховуючи той факт, що інші портові оператори при проведенні аналогічних робіт здійснюють оплату у більшому розмірі згідно з наказом Міністерства інфраструктури України №541 від 18.12.2015 "Про затвердження Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України".
01.08.2019 Антимонопольний комітет України надав позивачу рекомендаційні роз`яснення №21-рр, які містять висновок про те, що дії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" щодо подальшого виконання договорів сервітуту, в тому числі договору №А9-А від 10.07.2013, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Стивідорна інвестиційна компанія", якими встановлена вартість користування сервітутом в частині плати за користування причалом для здійснення навантажувально-розвантажувальних робіт, враховуючи той факт, що інші портові оператори під час проведення аналогічних робіт здійснюють оплату згідно з наказом Міністерства інфраструктури України №541 від 18.12.2015 "Про затвердження Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України", можуть призвести до порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченої статтею 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції". Зокрема, у вказаних рекомендаційних роз`ясненнях зазначено, що застосування Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" різних розмірів оплати за фактично одні й ті ж самі послуги – за право користуватися причалом та причальною інфраструктурою залежно від виду договору (договір доступу до причалу чи договір сервітуту) може призвести до спотворення конкуренції на відповідних ринках перевалки вантажів у Миколаївському морському порту.
В адресованому відповідачу листі №1045/10-01-01/Вих від 18.03.2019 Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" висловило пропозицію щодо внесення змін до договору №А9-А від 10.07.2013 в частині визначення вартості користування причалами та причальною інфраструктурою за вказаним договором у розмірі, еквівалентному розміру витрат позивача на утримання цих об`єктів, умов здійснення оплати та порядку зміни вартості сервітуту, визначеного пунктом 5.7 даного договору.
У відповідь на вищезазначене звернення Товариство з обмеженою відповідальністю "Стивідорна інвестиційна компанія" направило позивачу лист №855 від 18.04.2019, в якому відповідач повідомив про сумлінне виконання ним зобов`язань за договором №А9-А від 10.07.2013 та відсутність підстав для підписання додаткової угоди до вказаного договору з урахуванням запропонованих Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" змін.
Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про припинення сервітуту, встановленого згідно з укладеним між сторонами договором №А9-А від 10.07.2013, щодо користування причалом №11 (інв.№1031038) та причальною інфраструктурою: залізничними коліями №№33, 36 (інв.№№1031083, 1031084), підкрановими коліями (інв.№1031067) довжиною 182 м.п. у дві нитки (номер запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про інше речове право: 9345612), а також про припинення укладеного між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стивідорна інвестиційна компанія" договору №А9-А від 10.07.2013.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з недоведеності позивачем наявності визначених умовами договору №А9-А від 10.07.2013 та приписами законодавства правових підстав для припинення сервітуту щодо користування відповідачем причалом №11 та причальною інфраструктурою, а саме: залізничними коліями №№33, 36 (інв.№№1031083, 1031084) і підкрановими коліями (інв.№1031067) довжиною 182 м.п. у дві нитки, які розташовані за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська, 23.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №А9-А від 10.07.2013 є договором про встановлення сервітуту.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 395 Цивільного кодексу України одним із різновидів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).
За своїм змістом сервітут є правом на чужу річ і його сутність полягає в обмеженому користуванні чужою річчю у межах та у спосіб, що встановлені законами чи договором між сервітуарієм та власником речі або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.
В силу частини першої статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Частиною першою статті 402 Цивільного кодексу України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
За умовами частин першої-четвертої статті 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню.
Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (частина п`ята статті 403 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини третьої статті 404 Цивільного кодексу України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Згідно з частиною першою статті 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом.
Пунктом 2 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягають речові права, похідні від права власності, зокрема, право користування (сервітут).
Як зазначалося вище, 04.04.2015 право сервітуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Стивідорна інвестиційна компанія" на підставі договору №А9-А від 10.07.2013 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчать витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №36168205 від 09.04.2015 та інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №158689634 від 06.03.2019, а відтак укладений між сторонами договір №А9-А від 10.07.2013 став належною підставою для встановлення сервітуту щодо користування відповідачем причалом №11 (інв.№1031038) та причальною інфраструктурою: залізничними коліями №№33, 36 (інв.№№1031083, 1031084), підкрановими коліями (інв.№1031067) довжиною 182 м.п. у дві нитки, розташованими за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23.
За умовами частини другої статті 406 Цивільного кодексу України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
При цьому колегія суддів враховує, що чинне законодавство не містить критеріїв істотності таких обставин, а тому визначена вищенаведеною нормою закону категорія "обставини, які мають істотне значення" носить оціночний характер та підлягає дослідженню судом з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
За твердженням позивача, однією із обставин, які мають істотне значення для припинення сервітуту, встановленого за договором №А9-А від 10.07.2013, є те, що подальше виконання вказаного договору може призвести до порушення статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції".
Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель. Особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, та визначаються цим Законом та іншими актами законодавства (стаття 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України").
В силу пункту 13 частини третьої статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" до повноважень Антимонопольного комітету України у сфері формування та реалізації конкурентної політики, сприяння розвитку конкуренції, нормативного і методичного забезпечення діяльності Антимонопольного комітету України та застосування законодавства про захист економічної конкуренції віднесено надання рекомендаційних роз`яснень з питань застосування законодавства про захист економічної конкуренції.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 13 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" виключно до компетенції Антимонопольного комітету України належить, зокрема, офіційне тлумачення власних нормативно-правових актів і надання рекомендаційних роз`яснень з питань застосування законодавства про захист економічної конкуренції.
За умовами статті 14 Закону України "Про захист економічної конкуренції" з метою запобігання порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, підвищення передбачуваності його застосування Антимонопольний комітет України чи адміністративна колегія Антимонопольного комітету України може надавати суб`єктам господарювання на підставі наданої ними інформації висновки у формі рекомендаційних роз`яснень щодо відповідності дій суб`єктів господарювання положенням статей 6, 10 та 13 цього Закону та статті 151 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції".
З матеріалів справи вбачається, що 24.01.2019 Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" звернулось до Антимонопольного комітету України із заявою №285/10-01-01/Вих про надання рекомендаційних роз`яснень щодо відповідності дій позивача в частині подальшого виконання договорів сервітуту, якими встановлено вартість користування сервітутом в частині плати за користування причалом для здійснення навантажувально-розвантажувальних робіт, положенням статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", враховуючи той факт, що інші портові оператори при проведенні аналогічних робіт здійснюють оплату у більшому розмірі згідно з наказом Міністерства інфраструктури України №541 від 18.12.2015 "Про затвердження Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України".
01.08.2019 Антимонопольний комітет України надав позивачу рекомендаційні роз`яснення №21-рр, які містять висновок про те, що дії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" щодо подальшого виконання договорів сервітуту, в тому числі договору №А9-А від 10.07.2013, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Стивідорна інвестиційна компанія", якими встановлена вартість користування сервітутом в частині плати за користування причалом для здійснення навантажувально-розвантажувальних робіт, враховуючи той факт, що інші портові оператори під час проведення аналогічних робіт здійснюють оплату згідно з наказом Міністерства інфраструктури України №541 від 18.12.2015 "Про затвердження Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України", можуть призвести до порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченої статтею 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції". Зокрема, у вказаних рекомендаційних роз`ясненнях зазначено, що застосування Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" різних розмірів оплати за фактично одні й ті ж самі послуги – за право користуватися причалом та причальною інфраструктурою залежно від виду договору (договір доступу до причалу чи договір сервітуту) може призвести до спотворення конкуренції на відповідних ринках перевалки вантажів у Миколаївському морському порту.
Частиною першою статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначено, що зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб`єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є, зокрема, застосування різних цін чи різних інших умов до рівнозначних угод з суб`єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об`єктивно виправданих на те причин.
При цьому колегія суддів враховує, що рекомендаційні роз`яснення Антимонопольного комітету України №21-рр від 01.08.2019 не містять порівняльного та/або правового аналізу договору сервітуту і договору про надання послуг з забезпечення доступу портового оператора до причалу, у тому числі на предмет їх рівнозначності.
За умовами частини першої статті 19 Закону України "Про морські порти України" у морських портах надаються послуги з обслуговування суден, здійснення операцій з вантажами, у тому числі проведення вантажно-розвантажувальних робіт, послуги з обслуговування пасажирів та інші послуги, передбачені законодавством.
Перелік спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб`єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню, визначає Кабінет Міністрів України (частина друга статті 21 Закону України "Про морські порти України").
Відповідно до Переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб`єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №405 від 03.06.2013, з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України №483 від 07.07.2015, до таких послуг з 01.01.2016 віднесено, зокрема, забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства.
Наказом Міністерства інфраструктури України "Про затвердження Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України" №541 від 18.12.2015, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.12.2015 за №1608/28053, затверджено відповідні тарифи, розрахунок плати тощо.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України "Про погодження тарифів на спеціалізовану послугу із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України" №1331-р від 14.12.2015 погоджено встановлені Міністерством інфраструктури в установленому порядку тарифи на спеціалізовані послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства.
Вищезазначені акти не містять вказівок на те, що інші правові механізми користування причалом та причальною інфраструктурою, окрім спеціалізованої послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, мають припинити свою дію або на те, що мають змінитись умови правовідносин сторін за такими механізмами. Фактично наведеними актами лише запроваджено додатковий правовий механізм доступу до причалу у формі відповідної послуги, яка не встановлена імперативно для портових операторів в якості загальнообов`язкової.
Чинним законодавством України не визначено поняття "спеціалізована послуга із забезпечення доступу портового оператора до причалу", не врегульовано, що саме включає в себе вказана послуга, та не передбачено, що вона включає в себе також надання права користування причалом і причальною інфраструктурою (підкрановими та залізничними коліями) тощо.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції зауважує, що послуга доступу до причалу, яка передбачена вищенаведеними постановою Кабінету Міністрів України і наказом Міністерства інфраструктури України, не заміняє сервітут, при цьому права сервітуарія є ширшими за обсягом за право доступу до причалу, оскільки передбачають можливість користування не лише причалом, а і його інфраструктурою. Водночас сервітут як речове право користування чужим майном не є предметом регулювання вказаних актів, якими регламентовано надання відповідної послуги, тобто унормовано зобов`язальні правовідносини.
Крім того, рекомендаційні роз`яснення Антимонопольного комітету України №21-рр від 01.08.2019 не містять вказівок, які б зобов`язували позивача припинити з відповідачем правовідносини сервітуту, встановленого на підставі договору №А9-А від 10.07.2013.
З огляду на викладене, апеляційний господарський суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні та учасниками справи до суду першої інстанції не подано жодного доказу на підтвердження незаконності вже існуючих між сторонами на підставі договору №А9-А від 10.07.2013 правовідносин сервітуту, які регулюють використання відповідачем причалу №11 (інв.№1031038) та причальної інфраструктури: залізничних колій №№33, 36 (інв.№№1031083, 1031084) і підкранових колій (інв.№1031067) довжиною 182 м.п. у дві нитки, розташованих за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23.
Отже, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що рекомендаційні роз`яснення Антимонопольного комітету України №21-рр від 01.08.2019 не є належним та достатнім доказом існування обставин, що мають істотне значення, з якими частина друга статті 406 Цивільного кодексу України пов`язує можливість припинення сервітуту.
Стосовно посилань скаржника на те, що плата за користування сервітутом за договором №А9-А від 10.07.2013 значно менша, ніж розмір тарифів, регламентований наказом Міністерства інфраструктури України "Про затвердження Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України" №541 від 18.12.2015, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом (частини перша, друга статті 632 Цивільного кодексу України).
За умовами пункту 5.1 договору №А9-А від 10.07.2013 в редакції додаткової угоди №1 від 08.08.2013 плата за сервітут за місяць складає: за користування причалом №11 (інв.№1031038) – 126791,14 грн без ПДВ; за користування залізничними коліями №№33, 36 (інв.№№1031083, 1031084) – 2545,01 грн без ПДВ; за користування підкрановими коліями (інв.№1031067) – 1480,19 грн без ПДВ. ПДВ стягується відповідно до чинного законодавства України. У разі якщо фактичне користування причалом користувачем не відбувається, плата за цей період володільцем з користувача не справляється. У разі якщо протягом місяця фактичне користування об`єктом причальної інфраструктури користувачем не відбувається, плата за такий місяць володільцем з користувача не справляється, у протилежному випадку - плата за користування таким об`єктом справляється у повному обсязі за місяць.
Згідно з пунктом 5.2 договору №А9-А від 10.07.2013 в редакції додаткової угоди №1 від 08.08.2013 плата за сервітут причалу за період, який становить менше місяця, визначається як місячна плата за сервітут такого причалу (пункт 5.1 даного договору) поділена на кількість днів у місяці і помножена на кількість днів фактичного користування цим причалом в такому місяці.
Таким чином, на час укладення договору №А9-А від 10.07.2013 сторони в належній формі досягли згоди щодо його істотної умови – ціни, а тому, з огляду на встановлений статтею 629 Цивільного кодексу України принцип обов`язковості договору, подальша незгода Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" з розміром плати за сервітут та намір останнього змінити її в сторону збільшення не є обставинами, що мають істотне значення для припинення сервітуту.
Посилання позивача на значну різницю між розміром плати за користування сервітутом, встановленим на підставі договору №А9-А від 10.07.2013, та тарифом на спеціалізовану послугу із забезпечення доступу портового оператора до причалу, визначеним наказом Міністерства інфраструктури України №541 від 18.12.2015 "Про затвердження Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України", колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки вказані правові підстави користування причалом є різними за своєю правовою природою, при цьому чинне законодавство не встановлює будь-яких вимог стосовно того, що плата за сервітут та ціна спеціалізованої послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу мають будь-яким чином кореспондуватися між собою або перебувати у залежності одна від одної.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі "Бочаров проти України" наголошує на тому, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом", проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З огляду на викладене, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи жодного належного у розумінні приписів статті 76 Господарського процесуального кодексу України доказу на підтвердження факту понесення Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" витрат на утримання майна, щодо якого встановлено сервітут, твердження апелянта про те, що діючий розрахунок вартості плати за сервітут не враховує компенсацію витрат позивача, пов`язаних із забезпеченням функціонування об`єктів сервітуту, зокрема, виробничих та адміністративних витрат, які несе Миколаївська філія Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", а також витрат на використання суміжної та забезпечувальної інфраструктури, без яких неможливе належне використання та функціонування об`єктів сервітуту для здійснення вантажних операцій, апеляційним господарським судом оцінюються критично.
Крім того, з наявних матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Стивідорна інвестиційна компанія" самостійно несе витрати, пов`язані з забезпеченням виконання ним навантажувально-розвантажувальних операцій з використанням причалу, щодо якого встановлено сервітут, а також компенсує витрати позивача на утримання інфраструктури причалу, що підтверджується укладеними між сторонами угодами, зокрема, договором №24-П-МИФ-13 від 15.10.2013, за умовами якого власник мереж (позивач) надає послуги з електрозабезпечення та забезпечує обслуговування електричних мереж, а користувач (відповідач) своєчасно сплачує витрати на утримання технологічних електричних мереж та отримані послуги по електрозабезпеченню; договором №13-П-МИФ-15 від 31.01.2015, згідно з яким витрати за використання залізничних станцій та під`їзних шляхів відповідач оплачує самостійно шляхом замовлення послуг з подачі/забирання вагонів, їх перевантаження, та надання інших супутніх послуг, а також договором №3-р від 17.01.2011, що є підставою для оплати відповідачем послуг з відомчої пожежної охорони при здійсненні навантажувально-розвантажувальних робіт.
Доводи апелянта про те, що останній не має можливості повноцінно володіти майном, щодо якого встановлено сервітут, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки, по-перше, позивачем до суду першої інстанції не подано жодного доказу на підтвердження вказаних обставин; по-друге, у пункті 4.5 договору №А9-А від 10.07.2013 передбачено, що сервітут не позбавляє Володільця, щодо якого він встановлений, права володіння та користування причалом та причальною інфраструктурою, що також узгоджується з приписами частини третьої статті 403 Цивільного кодексу України та,       по-третє, відсутність необхідності у наданні відповідачу спеціалізованої послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу у зв`язку із встановленням на підставі договору №А9-А від 10.07.2013 відповідного сервітуту жодним чином не свідчить про "неповноцінність" володіння позивачем причалом №11 (інв.№1031038) та причальною інфраструктурою: залізничними коліями №№33, 36 (інв.№№1031083, 1031084) і підкрановими коліями (інв.№1031067) довжиною 182 м.п. у дві нитки, розташованими за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23.
Посилання скаржника на те, що подальше виконання договору №А9-А від 10.07.2013 порушує інтереси держави оцінюються колегією суддів як необґрунтовані, адже сам по собі намір Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" отримувати підвищену плату за встановлення сервітуту, що не підкріплений належними правовими підставами, не може вважатися достатнім обґрунтування висновку про порушення інтересів держави та, як наслідок, наявності істотних підстав для припинення відповідного сервітуту.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про припинення сервітуту, встановленого згідно з укладеним між сторонами договором №А9-А від 10.07.2013, щодо користування причалом №11 (інв.№1031038) та причальною інфраструктурою: залізничними коліями №№33, 36 (інв.№№1031083, 1031084), підкрановими коліями (інв.№1031067) довжиною 182 м.п. у дві нитки, у зв`язку із недоведеністю наявності обставин, що мають істотне значення, з якими умови частини другої статті 406 Цивільного кодексу України пов`язують можливість припинення сервітуту за рішенням суду.
Водночас, враховуючи відсутність правових підстав для припинення сервітуту, місцевий господарський суд також дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про припинення укладеного між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стивідорна інвестиційна компанія" договору №А9-А від 10.07.2013 мають похідний характер від основної вимоги – припинення сервітуту, а тому, беручи до уваги те, що можливість задоволення похідних вимог безпосередньо залежить від задоволення основних позовних вимог, вказана вимога також не підлягає задоволенню.
Крім того, колегія суддів вбачає, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції відповідачем було заявлене клопотання про застосування до позовних вимог Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" у даній справі наслідків спливу строку позовної давності.
Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з приписами частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", наголошує, що "позовна давність– це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав – учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").
За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулися до суду з позовом.
Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні – це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.
У постанові Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності – за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Таким чином, беручи до уваги необґрунтованість даного позову, підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності Південно-західний апеляційний господарський суд не вбачає.
В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.
Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, враховуючи її залишення без задоволення, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.
Щодо відшкодування судових витрат Міністерства інфраструктури України у сумі    52 грн, понесених під час розгляду апеляційної скарги, а саме: у зв`язку з надсиланням ним іншим учасникам справи копій відзиву на апеляційну скаргу, стягнути які з Товариства з обмеженою відповідальністю "Стивідорна інвестиційна компанія" останнє просить у заяві б/н від 27.01.2020 (вх.№269/20/Д2 від 31.01.2020), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до приписів статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Водночас подання відзиву на апеляційну скаргу є правом, а не обов`язком, особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви Міністерства інфраструктури України б/н від 27.01.2020 (вх.№269/20/Д2 від 31.01.2020) про розподіл судових витрат, пов`язаних з надсиланням учасникам справи копій відзиву на апеляційну скаргу.
Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 19.02.2020 у справі №904/1643/19 та від 07.08.2019 у справі №910/4923/14.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2019 у справі №915/1945/19 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 26.05.2020.

Головуючий суддя                                                                       С.В. Таран

Суддя                                                                                           Л.О. Будішевська

Суддя                                                                                           О.Ю. Аленін