ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 лютого 2020 року
м. Київ
Справа № 800/19/17 (800/572/16, 800/272/16)
Провадження № 11-1218заі19
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого Князєва В. С.,
судді-доповідача Гриціва М. І., 
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В.,  Власова Ю. Л., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
за участю секретаря судового засідання Біляр Л. В.,
представників:
позивачки – адвокатів Кравця Р. Ю., Мартиненко А. В.,
відповідача – Ліходій О. О.,
розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє через адвоката Кравця Р. Ю., на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року (судді Васильєва І. А., Пасічник С. С., Юрченко В. П., Ханова Р. Ф., Хохуляк В. В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, Верховної Ради України про визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради юстиції від 31 березня 2016 року № 709/0/15-16, визнання незаконною та скасування Постанови Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1629-VІІІ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва, і
ВСТАНОВИЛА: 
1. У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами визнати незаконним та скасувати рішення Вищої ради юстиції (далі – ВРЮ) від 31 березня 2016 року № 709/0/15-16 (далі – Спірне рішення) про внесення подання до Верховної Ради України (далі – ВРУ) про звільнення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з посад суддів Апеляційного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.
2. На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що Спірне рішення (в частині, що стосується позивачки) є незаконним та підлягає скасуванню з огляду на таке:
1) ВРЮ всупереч вимогам законодавства не прийняла ухвалу про залишення без розгляду висновку Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі – ТСК) від 10 червня 2015 року № 57/02-15, оскільки підставою для винесення цього висновку стали заяви, які подані особами поза межами своїх повноважень, та без достатніх підстав, що порушує принципи незалежності суддів;
2) ВРЮ не вирішила питання про застосування строків, у межах яких до судді можуть бути застосовані наслідки дисциплінарних справ;
3) ОСОБА_1 під час прийняття судових рішень реалізувала свої дискреційні повноваження, за які згідно з нормами міжнародного та національного права не може бути притягнута до відповідальності;
4) ВРЮ не довела наявність у позивачки умислу чи грубої недбалості, що є основним елементом для встановлення складу такого проступку, як порушення присяги судді;
5) ВРЮ перевищила свої повноваження та всупереч імперативним приписам чинного законодавства здійснила оцінку доказів матеріалів справи й переглянула судове рішення, що належить виключно до компетенції судів вищої інстанції, а не органів, що здійснюють дисциплінарне провадження;
6) ВРЮ не дотрималась принципу індивідуальної юридичної відповідальності, що призвело до упередженого та необ`єктивного розгляду справи позивачки;
7) порушення строку оприлюднення рішення призвело до грубого порушення права позивачки на отримання відомостей про себе, на ефективну реалізацію судового захисту своїх трудових прав, права на достатній життєвий рівень, та на належний процес, який, у тому числі, є частиною принципу верховенства права, який є фундаментальним з основних прав людини.
3. Вищий адміністративний суд України постановою від 10 червня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_1 до ВРЮ про визнання незаконним та скасування Спірного рішення про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 з посади суддів Апеляційного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді задовольнив: визнав незаконним та скасував Спірне рішення у частині внесення подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.
У цьому рішенні суд зазначив, що ВРЮ не довела того, що ОСОБА_1 порушила присягу судді під час вирішення справ, хибно погодилась із висновком ТСК про вчинення нею дій усупереч нормам Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) при ухваленні судових рішень. Наголосив на тому, що під час прийняття Спірного рішення ВРЮ не зважила на те, що звільнення за порушення присяги є найсуворішою санкцією для судді, який вчинив діяння, несумісне з посадою; не взяла до уваги стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді, її позитивну характеристику.
Крім того, Вищий адміністративний суд України виокремив і надав значення думці про те, що рішення суддів судів апеляційної інстанції, які розглядали апеляційні скарги на ухвали слідчого судді, не можуть бути предметом перевірки.
До того ж Вищий адміністративний суд України, як зазначається в оскарженому рішенні, відступив від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2016 року (справа № 21-703а16), щодо строків для здійснення дисциплінарного провадження, які можуть бути застосовані при проведенні провадження щодо звільнення за порушення присяги судді, і дійшов висновку, що річний строк притягнення позивачки до відповідальності за порушення присяги судді закінчився.
4. Не погодившись із постановою Вищого адміністративного суду України від 10 червня 2016 року, представник ВРЮ подав до Верховного Суду України заяву про її перегляд з підстави, встановленої пунктом 4 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі – КАС України).
Верховний Суд України постановою від 22 листопада 2016 року постанову суду першої інстанції скасував, справу передав на новий судовий розгляд.
На обґрунтування такого рішення Верховний Суд України зазначив, що з огляду на існування спеціально створеного органу, правоможного здійснювати дисциплінарне провадження щодо судді за порушення присяги, та чітко регламентованої Законом процедури такого провадження, у разі незгоди і оскарження суддею до адміністративного суду рішення ВРЮ про внесення подання про звільнення суддів з посади, суд повинен піддати оскаржене рішення зовнішньому судовому контролю, однак не може розглядати ті питання, які вирішуються компетентним органом на стадіях дисциплінарного провадження про юридичну відповідальність суддів за порушення присяги.
У рамках такого контролю суд зобов`язаний перевірити, чи є рішення ВРЮ протиправним (незаконним) з тієї причини, що воно ухвалено органом, який за статусом і повноваженнями не має права його ухвалювати, або цим органом були перевищені встановлені законом повноваження чи повноваження ним були здійснені у формі, яка не відповідає їх меті або цілям, які переслідує закон; що саме суперечить матеріальному праву в рішенні спеціального органу, яке оскаржується; рішення ВРЮ має оцінюватися в аспекті його обґрунтованості, безсторонності, розсудливості, своєчасності, пропорційності (чи не є воно свавільним), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Таким чином, вирішуючи справу про оскарження рішення ВРЮ про внесення подання про звільнення судді з посади за порушення присяги, зокрема, надаючи оцінку такому рішенню, суд має діяти у рамках, визначених у частині другій статті 2 КАС України, і не має права переоцінювати обставини, оцінку яким надала ВРЮ, а Спірне рішення підлягає лише зовнішньому судовому контролю і факти, установлені компетентним органом за наслідком розгляду висновку ТСК, не підлягають оцінці судом.
У частині застосування строків притягнення судді до відповідальності за порушення присяги Верховний Суд України зазначив, що після набрання чинності Законом України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі – Закон № 2453-VI; у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд») уповноважений орган має вирішувати питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, у тому числі вчинені до набрання цим Законом чинності, протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 96 зазначеного Закону.
Крім того, Верховний Суд України виходив із того, що нормативне регулювання не дає підстав вважати, що суддя загального суду, який на рівні апеляційного розгляду в складі колегії прийняв судове рішення про залишення без змін рішення суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не може бути суб`єктом відповідальності у розумінні положень пунктів 2, 3 частини першої статті 3 Закону України від 08 квітня 2014 року № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (далі – Закон № 1188-VII).
5. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказана справа надійшла до Вищого адміністративного суду України 10 січня 2017 року, та останній присвоєно єдиний унікальний номер 800/19/17 (800/272/16).
6. 03 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулася через свого представника ОСОБА_6 до Вищого адміністративного суду України з адміністративним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд визнати незаконною та скасувати Постанову ВРУ від 29 вересня 2016 року № 1629-VІІІ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва (далі – Спірна Постанова ВРУ).
Позивачка вважає Спірну Постанову ВРУ незаконною з огляду на допущені відповідачем порушення під час її винесення:
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 17 березня 2017 року об`єднав в одне провадження адміністративний позов у справі № 800/512/16 зі справою № 800/19/17 та присвоїв спільний номер П/800/19/17.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на підставі підпункту 5 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) та визначено склад колегії суддів для розгляду справи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . 
7. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 23 жовтня 2019 року позов задовольнив частково: визнав протиправною та скасував Спірну Постанову ВРУ. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
8. ОСОБА_1 не погодилася із зазначеним рішенням суду і через свого представника – адвоката Кравця Р. Ю. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та змінити мотивувальну частину в частині визнання протиправною та скасування Спірної Постанови ВРУ.
Вважає, що суд уповні не дослідив обставин порушення ОСОБА_1 вимог законодавства під час здійснення правосуддя, за відсутності конкретних порушень, вчинених позивачкою, притягнув до відповідальності за рішення, прийняті колегією суддів, постановлені в обмежений період часу. Не врахував суд вибірковий та упереджений підхід, застосований ВРП при оцінці фактів і обставин, які ставили за провину позивачці. Звертає увагу на недотримання принципу індивідуальної відповідальності та залишення поза увагою даних про особу судді та наслідків, що настали. 
Зазначає й про те, що суд першої інстанції мав застосувати принцип верховенства права, надати належну оцінку відповідності положень Закону № 1188-VII, підписаного виконувачем обов`язків Президента України, на предмет відповідності його Конституції України, а також у випадку застосування цього Закону перевірити дотримання його норм під час такого застосування, що стосується складу та строку діяльності ТСК, дотримання процедури прийняття та розгляду заяв за цим Законом.
Наголошує, що стосовно неї неправильно було застосовано строки притягнення до відповідальності.
Наголошує, що висновки ВРЮ ґрунтувалися на власній оцінці інформації, наявної в матеріалах кримінального провадження. ВРЮ не врахувала, що для надання об`єктивної оцінки подіям 2013–2014 років існувала необхідність проведення ретельної перевірки факту причетності винних осіб. Апеляційні скарги на ухвали слідчих суддів позивачкою у складі колегії розглядалися лише за особистою участю підозрюваних з дотриманням вимог статті 405 КПК України. Під час постановлення ухвал у відповідних справах колегіями суддів було встановлено, що всі дані про можливу причетність осіб до вчинення протиправних дій внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, дії підозрюваних кваліфіковані за статтями Кримінального кодексу України (далі – КК України), особи повідомлені про підозру, клопотання про застосування запобіжного заходу відповідають вимогам процесуального закону.
Запропонований підхід до оцінки дій суддів має ознаки політичної дискримінації, політичної спрямованості, тобто підстави для тверджень про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція). Ані ВРЮ, ані суд не взяли до уваги практику та статистику розгляду позивачкою аналогічних апеляційних скарг в інших кримінальних провадженнях. 
ВРЮ не наділена повноваженнями встановлювати та оцінювати обставини у судових справах, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, перевіряти законність судових рішень. Зі Спірного рішення неможливо встановити, які дії в яких саме кримінальних провадженнях стали підставою для прийняття рішення про наявність ознак порушення присяги суддів, та з яких підстав має нести відповідальність за дії, що могли бути вчинені в кримінальних справах, де позивачка участі не брала. Визначити особисту позицію судді при прийнятті рішення колегією суддів неможливо через таємність такої інформації. ВРЮ не наводить жодного законодавчого положення щодо обов`язковості відповідальності судді за рішення колегії суддів у випадку невинесення окремої думки.
Притягнення судді до відповідальності за реалізацію дискреційних повноважень є лише у випадках злочинного наміру, грубої недбалості, умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов`язків. У Спірному рішенні не наведено злочинного наміру позивачки, не розкрито в чому він полягав, яку мету переслідувала позивачка і якими діяннями це підтверджується. 
У частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування Спірної Постанови ВРУ позивачка зазначила про таке.
Поза оцінкою суду першої інстанції залишився той факт, що ВРУ не виконала вимог закону щодо поіменного голосування присутніх народних депутатів України безпосередньо після обговорення та порушення процесуальних гарантій, на які правомірно розраховувала позивачка. Усупереч частині восьмій пункту 19 Регламенту ВРУ розгляд питання про звільнення судді здійснено на позачерговому пленарному засіданні за відсутності пропозицій Президента України та поіменного списку суддів. Відсутні будь-які докази, які підтверджують включення до порядку денного питання про розгляд проекту Постанови ВРУ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді за порушення присяги. Надмірне зловживання ВРУ своїми правами, що стало наслідком втручання в приватне життя позивачки, остання вбачає в голосуванні за відповідне рішення неодноразово.
9. ВРУ також не погодилася з рішенням суду першої інстанції і 29 листопада 2019 року подала до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною та скасування Спірної Постанови ВРУ та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
У грудні 2019 року надійшло клопотання ВРУ від 24 грудня 2019 року про відкликання апеляційної скарги.
10. У відзиві на апеляційну скаргу ВРП просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Наголошує, що коли ухвалювала Спірне рішення, вона діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, з дотриманням принципу пропорційності в застосуванні дисциплінарного стягнення.
11. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 25 листопада 2019 року відкрила апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 у зазначеній справі, а ухвалою від 09 грудня 2019 року – призначила справу до розгляду.
Ухвалою від 05 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду заяву ВРУ про відкликання апеляційної скарги задовольнила, апеляційну скаргу повернула скаржнику.
12. У судовому засіданні представники позивачки підтримали доводи апеляційної скарги, послалися на наведені в ній аргументи й просили її задовольнити.
Представник ВРП просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.
13. Велика Палата Верховного Суду заслухала пояснення сторін, дослідила матеріали справи, зважила на письмові звернення до суду, що стосуються суті спору, і дійшла висновку про таке.
У ході розгляду справи були встановлені такі обставини.
Київська міська рада народних депутатів XIII сесії ХХІ скликання рішенням від 18 лютого 1993 року № 4 обрала ОСОБА_1 народним суддею Жовтневого районного суду міста Києва. Президент України Указом від 23 жовтня 2001 року № 1004/2001 перевів її на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва. Верховна Рада України Постановою від 07 лютого 2002 року № 3060-ІІІ обрала Коваль С. М. суддею Апеляційного суду міста Києва безстроково.
Суддя Коваль С. М. у складі колегії суддів Апеляційного суду міста Києва прийняла ухвали про залишення без змін ухвал слідчих суддів про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваних, зокрема, у трьох справах, у яких суддя Коваль С. М. була головуючою: № 11-сс/796/2162/2013 (підозрюваний ОСОБА_12 ); № 11-сс/796/194/2014 (підозрюваний ОСОБА_13 );                № 11-сс/796/277/2014 (підозрюваний ОСОБА_14 ), а також брала участь у розгляді восьми справ цієї категорії у складі колегій суддів: № 11-сс/796/2164/2013 (підозрюваний ОСОБА_15 ); № 11-сс/796/2181/2013 (підозрюваний ОСОБА_16 ); № 11-сс/796/2213/2013 (підозрюваний ОСОБА_17 ); № 11?сс/796/175/2014 (підозрюваний ОСОБА_18 ); № 11-сс/796/193/2014 (підозрюваний ОСОБА_19 ); № 11-сс/796/207/2014 (підозрюваний ОСОБА_20 ); № 11-сс/796/256/2014 (підозрюваний ОСОБА_21 ); № 11?сс/796/269/2014 (підозрюваний ОСОБА_22 ).
До ТСК надійшли заяви експерта Всеукраїнського благодійного фонду «Українська правнича фундація» ОСОБА_23 від 13 жовтня 2014 року, заступника Генерального прокурора України Шокіна В. М. від 10 грудня 2014 року про проведення спеціальної перевірки стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 , Беця О. В., ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , Бартащук Л. В.; заяви ОСОБА_24 від 9 грудня 2014 року та ОСОБА_16 від 11 грудня 2014 року про проведення спеціальної перевірки стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 , Беця О. В., Приндюк М. В.
Указані заяви вмотивовані тим, що вищезазначені судді залишили без змін ухвали слідчих суддів про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваних, у зв`язку з їх участю в масових акціях протесту. Зважаючи на відсутність ретельного обґрунтування виняткової необхідності застосування тримання під вартою як запобіжного заходу у вказаних справах, заявники просили провести перевірку на предмет порушення присяги цими суддями.
За результатами перевірки ТСК прийняла висновок від 10 червня 2015 року    № 57/02-15, яким встановила в діях суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 наявність ознак порушення присяги. Висновок разом з матеріалами перевірки направила до ВРЮ для подальшого розгляду і прийняття рішення.
На підставі вищевказаного висновку ТСК ВРЮ ухвалою від 15 жовтня 2015 року відкрила дисциплінарну справу стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та Приндюк М. В. 
01 березня 2016 року дисциплінарна секція ВРЮ рекомендувала ВРЮ прийняти рішення про внесення подання про звільнення суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 з посад за порушення присяги.
Розглянувши дисциплінарну справу за висновком ТСК від 10 червня 2015 року № 57/02-15, ВРЮ прийняла оскаржуване рішення від 31 березня 2016 року № 709/0/15-16 про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 з посад суддів Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги.
Підставою для рішення про внесення подання слугував висновок ВРЮ про обґрунтованість висновку ТСК від 10 червня 2015 року № 57/02-15. ВРЮ встановила, що судді Бартащук Л. В., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та Приндюк М. В. не дотрималися присяги судді, яка зобов`язує суддю об`єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов`язки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади. Допущені суддями порушення закону плямують звання судді, викликають сумнів у їхній об`єктивності та неупередженості.
Невиконанням покладених на суддю професійних обов`язків під час гострого соціального конфлікту в Україні з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року суддя ОСОБА_1 завдала істотної шкоди демократичному конституційному ладу, правам і свободам громадян, інтересам суспільства та держави, що свідчить про наявність ознак порушення присяги та вважає їх достатніми для внесення до ВРУ подання про звільнення судді з посади за порушення присяги.
ВРЮ дійшла наведеного висновку, виходячи з такого.
Суддя Коваль С. М., яка входила до складу колегії суддів Апеляційного суду міста Києва, постановила ухвали про залишення без змін ухвал слідчих суддів про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема, у справах: (в яких суддя Коваль С. М. головувала): зокрема, № 11-сс/796/2162/2013 (підозрюваний ОСОБА_12 ); № 11-сс/796/194/2014 (підозрюваний ОСОБА_13 ); № 11-сс/796/277/2014 (підозрюваний ОСОБА_14 ), а також брала участь у розгляді восьми справ у цій категорії у складі колегій суддів:                     № 11-сс/796/2164/2013 (підозрюваний ОСОБА_15 ); № 11-сс/796/2181/2013 (підозрюваний ОСОБА_16 ); № 11-сс/796/2213/2013 (підозрюваний ОСОБА_17 ); № 11-сс/796/175/2014 (підозрюваний ОСОБА_18 ); № 11-сс/796/193/2014 (підозрюваний ОСОБА_19 ); № 11-сс/796/207/2014 (підозрюваний ОСОБА_20 ); № 11-сс/796/256/2014 (підозрюваний ОСОБА_21 ); № 11-сс/796/269/2014 (підозрюваний ОСОБА_22 ).
До того ж, як убачається зі Спірного рішення, ВРЮ не встановила порушення присяги суддями при розгляді таких справ: № 761/32343/13-к (№ 11?сс/796/2164/2013; підозрюваний ОСОБА_15 ), яка була розглянута колегією суддів у складі: головуючого Беця О. В., суддів Коваль С. М., Приндюк М. В.; № 11?сс/796/2181/2013 (підозрюваний ОСОБА_16 ), яка була розглянута колегією суддів у складі: головуючого Беця О. В., суддів Коваль С. М., Приндюк М. В.; № 11?сс/796/2213/2013 (підозрюваний ОСОБА_17 ), яка була розглянута колегією суддів у складі: головуючого Беця О. В., суддів Коваль С. М., Приндюк М. В.
ВРЮ під час розгляду матеріалів дисциплінарного провадження стосовно суддів (у тому числі судді Коваль С. М.) дійшла висновків про те, що слідчі судді застосували запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою всупереч нормам Конституції України, КПК України, Конвенції та практиці Європейського суду з прав людини.
Незважаючи на те, що слідчі судді у вищезгаданих справах обрали підозрюваним запобіжні заходи з порушенням прав особи в кримінальному провадженні, судді апеляційного суду дійшли висновку, що під час постановлення ухвал слідчими суддями не було допущено істотних порушень норм КПК України. Залишаючи без змін ухвали слідчих суддів першої інстанції, судді Апеляційного суду міста Києва, у тому числі суддя Коваль С. М., не забезпечили повного і всебічного дослідження всіх обставин, постановили необґрунтовані судові рішення, що не відповідають нормам КПК України, Конвенції, а також практиці Європейського суду з прав людини та свідчать про порушення останніми присяги судді.
06 червня 2016 року на підставі рішення ВРЮ від 31 березня 2016 року № 53/0/12 16, ВРЮ внесла на розгляд ВРУ подання про звільнення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з посад суддів Апеляційного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги.
Голова ВРУ Розпорядженням від 27 вересня 2016 року № 352 на вимогу Президента України скликав позачергове пленарне засідання ВРУ восьмого скликання на 10 год. 29 вересня 2016 року, на якому мали розглядатись питання про звільнення суддів. Відповідно до цього Розпорядження Голови ВРУ на 29 вересня 2016 року запланований на пленарному засіданні розгляд подань ВРЮ про звільнення суддів, зокрема ОСОБА_1 .  
Голова ВРУ вніс на розгляд ВРУ проект Постанови про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.
29 вересня 2016 року відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України ВРУ прийняла Спірну Постанову ВРУ у зв`язку з порушенням присяги судді.
Незгода з рішенням ВРЮ від 31 березня 2016 року № 709/0/15-16 та Спірною Постановою ВРУ є предметом позову у цій справі.
14. Ухвалюючи рішення в частині позовних вимог до ВРЮ, суд першої інстанції керувався такими нормативними положеннями.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 131 Конституції України (у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) в Україні діє ВРЮ, до відання якої належить внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад.
За пунктом 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України (у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги.
Відповідно до частини другої статті 1 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі – Закон № 22/98-ВР) ВРЮ є колегіальним, постійно діючим, незалежним органом, відповідальним за формування незалежного високопрофесійного суддівського корпусу, здатного кваліфіковано, сумлінно та неупереджено здійснювати правосуддя на професійній основі, а також за прийняття рішень стосовно порушень суддями і прокурорами вимог щодо несумісності та у межах своєї компетенції про їх дисциплінарну відповідальність.
За частиною першою статті 32 указаного Закону питання про звільнення судді, зокрема, з підстави, передбаченої пунктом 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею присяги), ВРЮ розглядає після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, іншого суб`єкта у випадках, визначених законом, відповідного висновку або за власною ініціативою.
З 11 квітня 2014 року набрав чинності Закон № 1188-VII, який згідно з його преамбулою визначає правові та організаційні засади проведення спеціальної перевірки суддів судів загальної юрисдикції як тимчасового посиленого заходу з використанням існуючих процедур розгляду питань про притягнення суддів судів загальної юрисдикції до дисциплінарної відповідальності і звільнення з посади у зв`язку з порушенням присяги з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності і справедливості.
Відповідно до статті 1 цього Закону, метою перевірки суддів є: 1) утвердження верховенства права в суспільстві та законності у діяльності судів; 2) відновлення довіри до судової влади в Україні; 3) з`ясування фактів, що свідчать про порушення суддями присяги, наявність підстав для притягнення суддів до дисциплінарної або кримінальної відповідальності; 4) утвердження в діяльності суддів принципів незалежності та неупередженості.
За змістом частин другої і третьої статті 4 Закону № 1188-VII ТСК здійснює свою діяльність на підставі цього Закону, відповідно до Регламенту ТСК, що затверджується на першому засіданні ТСК.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1188-VII перевірка суддів проводиться протягом одного року з дня формування складу ТСК, що утворюється у порядку, визначеному статтею 4 цього Закону.
Згідно з частиною другою статті 2 Закону № 1188-VII заяви про проведення перевірки індивідуально визначеного судді (суддів) згідно зі статтею 3 цього Закону подаються юридичними або фізичними особами у письмовій формі до ТСК протягом шести місяців з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення про її утворення та повинні містити відомості, визначені у цій нормі.
За частиною четвертою статті 2 Закону № 1188-VII ТСК може повернути заяву заявнику без розгляду лише у разі, якщо до такої заяви не додано копій судових рішень або якщо заява не відповідає вимогам, встановленим цим Законом. Заявник не позбавляється права повторно звернутися із такою заявою після виправлення зазначених недоліків.
Відповідно до частини п`ятої статті 2 вказаного Закону заяви, що надійшли після закінчення визначеного цією статтею строку, а також заяви, щодо яких ТСК не встигла прийняти рішення до закінчення своїх повноважень, передаються до ВРЮ для продовження їх розгляду за загальною процедурою.
Відповідно до пунктів 2 і 3 частини першої статті 3 цього Закону, суддя суду загальної юрисдикції підлягає перевірці у разі прийняття ним одноособово або у колегії суддів таких рішень:
- про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків, рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій про перегляд обвинувальних вироків, наслідком якого не було їх скасування, щодо осіб, які визнані політичними в`язнями, за дії, пов`язані з їх політичною та громадською діяльністю;
- про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у зв`язку з їх участю у таких акціях.
Згідно з частинами першою і другою статті 7 цього Закону за результатами перевірки суддів ТСК ухвалює висновок, який повинен бути обґрунтованим і який оприлюднюється на офіційному веб-сайті ВРЮ. Висновок ТСК про порушення суддею присяги разом із матеріалами перевірки направляється ВРЮ для розгляду та прийняття нею рішення у строк не більше трьох місяців з дня надходження висновку у порядку, визначеному законом. Порушення цього строку ВРЮ не є підставою для припинення процедури перевірки судді. Суддя має право на оскарження рішення ВРЮ в порядку, визначеному КАС України. Висновок ТСК про порушення суддею присяги є обов`язковим для розгляду ВРЮ.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 27 Закону № 22/98-ВР ВРЮ приймає такі акти як подання про звільнення суддів з посади.
Згідно з частиною другою статті 96 Закону № 2453-VI під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
Відповідно до частин першої і другої статті 116 Закону № 2453-VI, пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади у зв`язку з порушенням ним присяги судді. Факти, що свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України або ВРЮ. Звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням ВРЮ після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону № 22/98-ВР.
У пункті 4 статті 54 Закону № 2453-VI визначено, що суддя зобов`язаний додержуватися присяги судді.
Відповідно до частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР порушенням суддею присяги є, зокрема, вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.
Згідно з частиною другою статті 32 Закону № 22/98-ВР (у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», яка діяла на час надходження висновку ТСК на адресу ВРЮ – 11 грудня 2015 року) провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.
Відповідно до пунктів 18, 19 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН 29 листопада 1985 року та 13 грудня 1985 року, судді можуть бути тимчасово усунуті від посади або звільнені тільки з причин їх нездатності виконувати свої обов`язки чи поведінки, невідповідної до посади, яку вони займають. Усі процедури покарання, усунення від посади і звільнення мусять визначатися відповідно до встановлених правил судової поведінки.
Тобто для звільнення мають існувати серйозні підстави неналежної поведінки чи некомпетентності (п. 20 Зауважень загального порядку № 32 Комітету ООН з прав людини до статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права: Право на рівність перед судами і трибуналами та на справедливий суд, U.N. Doc. CCPR/C/GC/32, 23 серпня 2007 року), чи значне порушення визначених законом дисциплінарних правил або кримінально-правових норм (п. 50 Рекомендації CM/Rec(2010)12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність і обов`язки, ухваленої 17 листопада 2010 року).
Для забезпечення незалежності судової системи рішення про звільнення суддів мають увалюватись з дотриманням справедливих процедур, які забезпечують об`єктивність і неупередженість та встановлені у національному законодавстві.
Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 96 Закону № 2453-VI дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
15. Ухвалюючи рішення в частині позовних вимог до ВРУ, суд першої інстанції керувався такими нормативними положеннями.
Відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги.
Частинами другою, третьою, п`ятою статті 116 Закону № 2453-VI було передбачено, що факти, що свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України або Вищою радою юстиції. Звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням Вищої ради юстиції після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону України «Про Вищу раду юстиції». На підставі подання Вищої ради юстиції Верховна Рада України приймає постанову про звільнення судді з посади.
Частиною першою статті 216 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України від 10 лютого 2010 року № 1861-VI (в редакції від 30 січня 2016 року; далі – Регламент ВРУ) передбачено, що Верховна Рада звільняє з посад суддів Конституційного Суду України, призначених Верховною Радою, та суддів, обраних безстроково, відповідно до частин п`ятої, шостої статті 126 Конституції України, статті 23 Закону України «Про Конституційний Суд України» та Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Відповідно до частини третьої статті 2161 Регламенту ВРУ подання про звільнення судді, обраного Верховною Радою безстроково, вноситься до Верховної Ради Вищою радою юстиції. До подання додаються документи, що підтверджують підстави звільнення, передбачені частиною п`ятою статті 126 Конституції України.
Відповідно до частини першої статті 11 Регламенту ВРУ позачергові сесії Верховної Ради, із зазначенням порядку денного, скликаються Головою Верховної Ради України відповідно до частини другої статті 83 Конституції України. Вмотивовані вимоги про скликання позачергової сесії Верховної Ради, підписані їх ініціаторами, разом із проектами документів, які пропонуються до розгляду, надсилаються Голові Верховної Ради України. При цьому підписи ініціаторів не відкликаються.
Частинами третьою, четвертою статті 2161 Регламенту ВРУ передбачено, що подання про звільнення судді, обраного безстроково, вноситься до ВРУ Вищою радою юстиції. Обговорення питання про звільнення судді, обраного безстроково, на пленарному засіданні ВРУ починається з оголошення головуючим подання Вищої ради юстиції.
Після доповіді суддя, питання стосовно якого розглядається, має право на виступ.
При звільненні судді на підставі пунктів 4, 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України присутність судді є обов`язковою. Такому судді має бути повідомлено про розгляд питання про його звільнення не пізніше ніж за три дні до дня проведення засідання Верховної Ради, на якому розглядатиметься це питання. Такий суддя має право на представника. У разі повторного неприбуття судді, щодо якого розглядається питання про звільнення, на засідання Верховної Ради, за умови повідомлення йому про розгляд питання про його звільнення у строк, передбачений цією частиною, таке питання може бути розглянуто за його відсутності.
Кожний народний депутат має право ставити запитання доповідачу та безпосередньо судді чи його представнику, висловлювати свою думку, надавати письмові матеріали.
За наявності зауважень до подання про звільнення судді, що потребують додаткової перевірки органом, що вніс таке подання, голосування щодо звільнення судді не проводиться. Повторний розгляд такого подання здійснюється за умов перевірки органом, що вніс подання, обставин, щодо яких висловлено зауваження, і повідомлення цим органом про результати такої перевірки та не відкликання внесеного подання.
Рішення про звільнення судді приймається відкритим поіменним голосуванням і оформлюється постановою ВРУ. Голосування про звільнення суддів може проводитися списком, а з підстав, передбачених пунктами 4, 5, 6 частини п`ятої статті 126 Конституції України, - щодо кожного судді окремо.
Отже, оголошення подання про звільнення судді, доповідь, обговорення, виступ судді або/та його представника, запитання до них народних депутатів, не голосування у разі наявності зауважень до подання - це стадії прийняття відповідного рішення парламентом. Задля забезпечення критерію обґрунтованості рішення, ВРУ має ретельно досліджувати наявні матеріали, може збирати додаткові документи, пояснення осіб тощо.
Крім того, критерій щодо прийняття рішення з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення випливає з принципу гласності прийняття рішень. ВРУ, як орган державної влади, зобов`язана застосовувати цей критерій у процесі прийняття рішення, особливо, якщо воно матиме несприятливі наслідки для особи. Особа, щодо якої приймається рішення, має право бути вислуханою, наводити доводи та докази на їх підтвердження.
Аналіз положень статті 2161 Регламенту ВРУ свідчить про те, що присутність судді при розгляді питання про його звільнення є обов`язковою. Такому судді має бути повідомлено про розгляд питання про його звільнення не пізніше ніж за три дні до дня проведення засідання. Лише повторне неприбуття належно повідомленого судді дозволяє Парламенту розглянути питання про його звільнення за його відсутності.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) в рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) наголосив, що, зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і якість їхніх дій, мінімізують ризик помилки. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. рішення у справі «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, пункт 74).
У рішенні від 9 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11) ЄСПЛ також зазначив, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів. Цей принцип так само застосовується до процедур, що були використані для звільнення заявника з посади, включаючи процес ухвалення рішення на пленарному засіданні парламенту.
До того ж, за частиною другою статті 83 Конституції України позачергові сесії Верховної Ради України, із зазначенням порядку денного, скликаються Головою Верховної Ради України на вимогу Президента України або на вимогу не менш як третини народних депутатів України від конституційного складу Верховної Ради України.
Порядок підготовки і проведення сесій ВРУ, її засідань, формування державних органів, законодавчу процедуру, процедуру розгляду інших питань, віднесених до її повноважень, та порядок здійснення контрольних функцій ВРУ визначає Регламент цього органу.
Згідно з частиною восьмою статті 19 Регламенту Верховної Ради України у невідкладних випадках у період між пленарними засіданнями під час сесії Верховної Ради на вмотивовану вимогу осіб, які згідно з Конституцією України мають право вимагати скликання позачергової сесії Верховної Ради, а також за пропозицією Погоджувальної ради (пункт 4 частини чотирнадцятої статті 73 цього Регламенту) Голова Верховної Ради України не пізніш як у триденний строк скликає позачергове пленарне засідання Верховної Ради. До порядку денного такого засідання включаються лише питання, розгляд яких визначено у пропозиціях про скликання такого засідання.
16. Суд першої інстанції в частині позовних вимог щодо Спірного рішення дійшов таких висновків.
ВРЮ в Спірному рішенні встановила факти, які свідчать про неодноразове ігнорування суддями Апеляційного суду міста Києва, у тому числі ОСОБА_1 , суттєвих і численних недоліків, допущених слідчими суддями при розгляді справ, а також невиконання ними своїх процесуальних обов`язків, що призвело до неодноразового порушення прав людини, а це свідчить про систематичне незабезпечення справедливого, незалежного, неупередженого та об`єктивного розгляду справ, що, за позицією відповідача, становить порушення присяги судді.
Залишаючи без змін ухвали слідчих суддів судів першої інстанції, зокрема, у справах, в яких суддя Коваль С. М. була головуючим суддею: № 11?сс/796/2162/2013 (підозрюваний ОСОБА_12 ); № 11-сс/796/194/2014 (підозрюваний ОСОБА_13 ); № 11-сс/796/277/2014 (підозрюваний ОСОБА_14 ), а також брала участь у розгляді восьми справ у цій категорії у складі колегій суддів:                     № 11-сс/796/2164/2013 (підозрюваний ОСОБА_15 ); № 11-сс/796/2181/2013 (підозрюваний ОСОБА_16 ); № 11?сс/796/2213/2013 (підозрюваний ОСОБА_17 ); № 11-сс/796/175/2014 (підозрюваний ОСОБА_18 ); № 11-сс/796/193/2014 (підозрюваний ОСОБА_19 ); № 11-сс/796/207/2014 (підозрюваний ОСОБА_20 ); № 11?сс/796/256/2014 (підозрюваний ОСОБА_21 ); № 11-сс/796/269/2014 (підозрюваний ОСОБА_22 ) – судді Апеляційного суду міста Києва, у тому числі суддя Коваль С. М., порушили норми кримінального процесуального законодавства України та не врахували практику ЄСПЛ.
Незважаючи на те, що слідчі судді суду першої інстанції у згаданих вище справах обрали підозрюваним запобіжні заходи з порушенням прав особи в кримінальному провадженні, судді апеляційного суду, у тому числі й ОСОБА_1 , дійшли висновку, що під час постановлення ухвал слідчими суддями не було допущено істотних порушень норм КПК України, і, не забезпечивши повного та всебічного дослідження всіх обставин, постановили необґрунтовані судові рішення, які не відповідають вимогам процесуального закону, Конвенції, а також практиці ЄСПЛ, а тому свідчать про порушення останніми присяги судді.
Як убачається зі Спірного рішення ВРЮ не встановила порушення присяги суддями при розгляді таких справ: № 761/32343/13-к (№ 11-сс/796/2164/2013; підозрюваний ОСОБА_15 ), яка була розглянута колегією суддів у складі: головуючого Беця О. В., суддів Коваль С. М., Приндюк М. В.; № 11?сс/796/2181/2013 (підозрюваний ОСОБА_16 ), яка була розглянута колегією суддів у складі: головуючого Беця О. В., суддів Коваль С. М., Приндюк М. В.; № 11?сс/796/2213/2013 (підозрюваний ОСОБА_17 ), яка була розглянута колегією суддів у складі: головуючого Беця О. В., суддів Коваль С. М., Приндюк М. В.
Установлені ВРЮ обставини підтверджуються витребуваними судом матеріалами справ про обрання запобіжних заходів щодо підозрюваних: ОСОБА_12 (том 7, арк. справи 2–250; том 8, арк. справи 1–29); ОСОБА_21 (том 8, арк. справи 30–190); ОСОБА_20 (том 8, арк. справи 191–250; том 9, арк. справи 1–28); ОСОБА_18 (том 9, арк. справи 29–142); ОСОБА_22 (том 9, арк. справи 143–248); ОСОБА_19 (том 10, арк. справи 1–126); ОСОБА_13 (том 10, арк. справи 128-259); ОСОБА_14 (том 11, арк. справи 1–86).
Так, у Спірному рішенні ВРЮ дійшла висновку, що при постановленні рішень судді не врахували такі порушення:
1) від 06 лютого 2014 року у справі № 11-сс/796/175/2014 (головуючий суддя у справі Бартащук Л. В., судді Бець О. В., Коваль С. М.) про залишення без змін ухвали слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва Домарацької А. В. від 21січня 2014 року у справі № 759/919/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_18 .
За результатами розгляду справи № 11-сс/796/175/2014 колегія суддів у складі: головуючого Бартащук Л. В., суддів Беця О. В., Коваль С. М. залишила без змін ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва про застосування до ОСОБА_18 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою тривалістю 60 днів (справа № 759/919/14-к).
Під час перегляду зазначеної ухвали про застосування запобіжного заходу в апеляційному порядку колегія суддів не надала оцінки тому факту, що наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_18 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України, підтверджувалась, серед іншого, рапортом міліціонера-водія МПОР «Беркут» ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_25 від 20 січня 2014 року, однак, згідно з пунктом 2.2.9 Інструкції з діловодства в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 23 серпня 2012 року № 747, рапорт відноситься до внутрішніх документів МВС України та відповідно до статті 99 КПК України не входить до переліку документів, які прямо чи опосередковано підтверджують існування або відсутність обставин, які мають значення для кримінального провадження.
Поза увагою колегії суддів апеляційної інстанції залишилися й ті обставини, що підозрюваний ОСОБА_18 має молодий вік, зареєстрований та постійно проживає у м. Києві, опікується батьком, який є інвалідом І групи та потребує постійного стороннього догляду.
Крім того, слідчий суддя та колегія суддів не взяли до уваги того, що згідно з протоколом затримання ОСОБА_18 , складеним старшим слідчим СВ Деснянского РУ ГУ МВС України в м. Києві, підозрюваного затримано 20 січня 2014 року о 14 год 00 хв у приміщенні Деснянського РУ ГУ МВС, тоді як матеріали кримінального провадження містять дані про фактичне затримання ОСОБА_18 на АДРЕСА_1 в період з 4 год 00 хв до 6 год 00 хв 20 січня 2014 року, а допит його як свідка відбувся того ж дня о 9 год 15 хв;
2) від 11 лютого 2014 року у справі № 11-сс/796/207/2014 (головуючий суддя у справі Бартащук Л. В., судді Бець О. В., Коваль С. М.) про залишення без змін ухвали слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва П`ятничук І. В. від 24 січня 2014 року у справі № 759/1044/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_20 ;
При розгляді цієї справи колегією суддів Апеляційного суду міста Києва не надано належної оцінки таким обставинам:
- повідомлення про підозру ОСОБА_20 було здійснено 23 січня 2014 року в межах досудового розслідування № 12014100000000179. Відповідно до мотивувальної частини постанови прокуратури м. Києва про визначення територіальної підслідності від 23 січня 2014 року із кримінального провадження № 12014100000000179 в окреме провадження виділено матеріали за підозрою ОСОБА_20 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України, та зареєстровано їх у Єдиному реєстрі досудових розслідувань (далі – ЄРДР) за № 12014100000000248. Водночас у матеріалах судової справи № 759/1044/14-к бракує рішення прокурора, винесеного згідно з частиною п`ятою статті 217 КПК України, про виділення провадження № 12014100000000248 з провадження № 12014100000000179. До матеріалів, якими слідчий обґрунтовував доводи клопотання про застосування запобіжного заходу, долучено протокол затримання особи від 22 січня 2014 року, підозрюваної у вчиненні злочину, згідно з яким о 20 год 40 хв старший слідчий слідчого відділу Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві у приміщенні Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві затримав ОСОБА_20 . Однак відповідно до протоколів допитів підозрюваного та свідка – міліціонера БМОП ГУ МВС України в Харківській області ОСОБА_26 від 23 січня 2014 року ОСОБА_20 було затримано на вул. М. Грушевського у м. Києві. Таким чином, у протоколі про затримання підозрюваного не було зафіксовано фактичного часу та місця затримання, як того вимагають приписи частини п`ятої статті 208 КПК України.
Крім того, до Апеляційного суду міста Києва народний депутат України ОСОБА_27 подав заяву про передачу ОСОБА_20 на його особисту поруку, проте в ухвалі апеляційного суду не зазначено, чому таке клопотання не взято судом до уваги;
3) від 07 лютого 2014 року у справі № 11-сс/796/256/2014 (головуючий суддя Єфімова О. І., судді Бець О. В., Коваль С. М.) про залишення без змін ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва Калініченко О. Б. від 23 січня 2014 року у справі № 760/1375/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_21 .
При розгляді не враховано, що протоколи допиту свідків ОСОБА_28 та ОСОБА_29 усупереч вимогам частини третьої статті 104 КПК України не містять прізвища посадової особи, яка здійснювала допит; не зазначено про внесення досудового розслідування до ЄРДР та місце проведення допиту. Відповідно до повідомлення про підозру від 21 січня 2014 року ОСОБА_21 , окрім іншого, інкримінуються дії щодо участі у масових заворушеннях 19 січня 2014 року. Проте у матеріалах справи № 760/1375/14-к немає жодних доказів на підтвердження цих відомостей.
Захисник Танаєва Є. П. подавав до Апеляційного суду міста Києва клопотання про приєднання доказів до матеріалів кримінального провадження, а саме листа Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги від 06 лютого 2014 року № 272, відповідно до якого у підозрюваного виявлено закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, забійну рану голови, забої м`яких тканин голови, закриту травма грудної клітини, забій грудної клітини, забійне садно правового стегна з поверхневим некрозом, туберкулома і петріфікати верхньої долі лівої легені. Також додано договір оренди житла та позитивну характеристику підозрюваного, надана координатором волонтерської служби. Крім того, народні депутати України ОСОБА_27 та ОСОБА_30 просили передати ОСОБА_21 на їхню особисту поруку. Однак ухвала колегії суддів Апеляційного суду міста Києва не містить висновків щодо зазначених обставин;
4) від 07 лютого 2014 року у справі № 11-сс/796/269/2014 (головуючий суддя Єфімова О. І., судді Бець О. В., Коваль С. М.) про залишення без змін ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва Марцинкевича В. А. від 25 січня 2014 року у справі № 755/2432/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_22 ;
25 січня 2014 року до Дніпровського районного суду міста Києва у межах кримінального провадження № 1201400000000273 з клопотанням про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_22 звернувся старший слідчий СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві. Клопотання було погоджене заступником прокурора Дніпровського району міста Києва. Відповідно до клопотання ОСОБА_22 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України, – активній участі у масових заворушеннях 23 січня 2014 року на АДРЕСА_1 .
25 січня 2014 року слідчий суддя Дніпровського районного суду міста Києва Марцинкевич В. А. постановив ухвалу, якою застосував до ОСОБА_31 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 21 березня 2014 року (справа № 755/2432/14-к).
У клопотанні слідчого зазначено, що його вина у скоєнні інкримінованого правопорушення підтверджується такими доказами як протоколи допиту свідків. Поряд з цим вищезазначені докази не були додані до клопотання про обрання запобіжного заходу.
У протоколі допиту свідка ОСОБА_32 відсутня дата внесення відомостей до ЄРДР, а у протоколі допиту свідка ОСОБА_33 взагалі не зазначено даних про внесення досудового розслідування до ЄРДР.
До клопотання щодо ОСОБА_22 додано копію протоколу огляду місця події від 23 січня 2014 року. Згідно з цим протоколом після затримання оглядався сам підозрюваний. Тобто фактично був проведений особистий обшук затриманого, здійснення якого допускається частиною третьою статті 208 КПК України під час затримання і який повинен фіксуватися відповідно до частини п`ятої статті 208 КПК України саме у протоколі затримання. Зазначений огляд місця події також відбувався за відсутності захисника, незважаючи на його обов`язкову участь відповідно до вимог частини першої статті 52 КПК України. Крім того, протокол не містить даних про підставу проведення огляду.
Пунктом 1 частини третьої статті 42 КПК України встановлено, що підозрюваний має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, але у цьому провадженні на момент проведення допиту ОСОБА_22 як підозрюваного йому не було повідомлено про підозру, а відтак він не міг знати, вчинення яких фактичних дій йому інкримінується.
Допит підозрюваного проводився всупереч приписам частини четвертої статті 223 КПК України у нічний час.
Слідчий обґрунтовував доводи клопотання про обрання запобіжного заходу протоколами слідчих дій, які проводилися в межах кримінального провадження № 12014100000000179, а клопотання оформлювалося в межах провадження № 12014100040000273. Водночас у суду не було жодних доказів об`єднання або виділення матеріалів досудового розслідування № 12014100000000179 та № 12014100040000273.
Отже, ВРЮ дійшла висновку, що вищевказані докази були отримані стороною обвинувачення всупереч порядку, передбаченому КПК України, тому відповідно до статей 86, 87, 177 КПК України є недопустимими і такими, що не можуть свідчити про існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_22 .
Також у протоколі затримання підозрюваного ОСОБА_22 не було зафіксовано фактичного часу затримання, як того вимагають приписи частини п`ятої статті 208 КПК України.
Пунктом 125 рішення ЄСПЛ від 25 травня 1998 року у справі «Курт проти Туреччини» передбачено, що не документування таких відомостей, як дата, час і місце затримання особи, її ім`я, підстави для затримання та ім`я особи, яка здійснює затримання, має вважатися таким, що суперечить вимозі законності і самій меті статті 5 Конвенції.
Проте судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 усупереч наведеним нормам закону, ухвалу слідчого судді, яка постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, залишили без змін. Колегія суддів виходила з того, що, розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_22 у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя встановив наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України, а також обґрунтував наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України; врахував дані про особу підозрюваного, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого ОСОБА_22 підозрюється, та в сукупності із зазначеним дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу;
5) від 11 грудня 2013 року у справі № 11-сс/796/2162/2013 (головуючий суддя Коваль С. М., судді Бець О. В., Приндюк М. В.) про залишення без змін ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва Гриньковської Н. Ю. від 03 грудня 2013 року у справі № 761/32347/13-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_12 .
Апеляційний суд не врахував, що у витязі з ЄРДР усупереч вимогам підпункту 4 пункту 3 Положення про порядок ведення ЄРДР, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 17 серпня 2012 року № 69, у вказаному вище кримінальному провадженні не зазначено жодного прокурора. Клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та повідомлення про підозру ОСОБА_12 не погоджені уповноваженим на те прокурором.
Такі слідчі дії, як огляди місця події, предметів, допити свідків, потерпілих проводилися слідчими, які не були уповноважені на здійснення досудового розслідування № 12013110000001244 згідно з доданим до клопотання про застосування запобіжного заходу витягом з ЄРДР, та не входили до слідчої групи, створеної 01 грудня 2013 року у зазначеному кримінальному провадженні постановою першого заступника начальника ГУ МВС України в м. Києві.
На момент проведення допиту ОСОБА_12 як підозрюваного (з 4 год 50 хв до 5 год 20 хв 02 грудня 2013 року) йому не повідомили про підозру. Така підозра була вручена лише об 16 год 30 хв 02 грудня 2013 року, що вказує на те, що ОСОБА_12 при його допиті не знав, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, чим було порушено пункт 1 частини третьої статті 42 КПК України.
Також допит підозрюваного був проведений у нічний час, що за правилами частини четвертої статті 223 КПК України не допускається.
Згідно з протоколом допиту підозрюваного від 02 грудня 2013 року ОСОБА_12 виявив бажання давати показання в присутності захисника. Проте допит був здійснений за його відсутності.
У матеріалах справи була заява підозрюваного від 02 грудня 2013 року про відмову від захисника.
Відповідно до частини другої статті 54 КПК України відмова від захисника або його заміна повинна відбуватися виключно в присутності захисника після надання можливості для конфіденційного спілкування. Така відмова або заміна фіксується у протоколі процесуальної дії.
Проте відмова від захисника не була зафіксована у відповідності із наведеною нормою КПК України.
Крім того, до Апеляційного суду міста Києва були подані заяви народних депутатів України ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 про взяття ОСОБА_12 на особисту поруку. Мотиви, з яких апеляційний суд не взяв до уваги зазначені заяви, в ухвалі не наведені;
6) від 11 лютого 2014 року у справі № 11-сс/796/194/2014 (головуючий суддя Коваль С. М., судді Бець О. В., Єфімова О. І.) про залишення без змін ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва Зінченко С. В. від 23 січня 2014 року у справі № 760/1377/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_13 
ВРЮ правильно встановила, що доводи клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було подано в матеріалах досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 12014100030000220, обґрунтовувалися протоколами слідчих дій, які проводилися в межах іншого кримінального провадження – за № 12014100000000179. Отже, відповідні докази не були предметом кримінального провадження № 12014100030000220 і на виконання вимог частини першої статті 88 КПК України є недопустимими. При цьому стороною обвинувачення не були надані суду докази того, що процесуальні дії в межах провадження № 12014100000000179 проводилися слідчими, включеними до ЄРДР з метою проведення досудового розслідування у цьому провадженні.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 184 КПК України до клопотання слідчого, прокурора про застосування запобіжного заходу додається підтвердження того, що підозрюваному надані копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу. Але у матеріалах справи № 760/1377/14-к відсутні докази вручення цих копій ОСОБА_13 .
У матеріалах справи наявна заява народних депутатів України ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , громадян ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , дружини підозрюваного ОСОБА_43 , депутата Київської міської ради Меліхової Т. І. про взяття особи на особисту поруку, які не були враховані ані слідчим суддею, ані колегією суддів апеляційної інстанції.
Проте судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 , Бець О. В., Єфімова О. І. всупереч наведеним нормам закону ухвалу слідчого судді, яка постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, залишили без змін;
7) від 11 лютого 2014 року у справі № 11сс/796/277/2014 (головуючий суддя Коваль С. М., судді Бартащук Л. В., Єфімова О. І.) про залишення без змін ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва Калініченко Л. С. від 27 січня 2014 року у справі № 752/1463/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_14 
ВРЮ в рішенні встановила, що слідчий суддя та судді апеляційної інстанції не врахували такі обставини.
Слідчий СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві клопотання від 27 січня 2014 року про обрання запобіжного заходу обґрунтував такими доказами: протоколами допиту свідків – військовослужбовців внутрішніх військ ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 (військова частина № НОМЕР_1 , м. Донецьк). Допити проводив слідчий СВ Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві Кононенко С. А., хоча цей слідчий відповідно до витягу з ЄРДР не був уповноважений на здійснення досудового розслідування в межах кримінального провадження № 12014100000000285. Крім того, у цих протоколах не вказано номер досудового розслідування.
Повідомлення про підозру не містило посилання на час вчинення дій ОСОБА_14 , а він протягом усього розслідування надавав послідовні пояснення, що не вчиняв протиправних дій, не мав необхідних для цього предметів, а запах бензину від рукавичок пов`язаний із наданням ним допомоги у приготуванні їжі на Майдані Незалежності.
Слідчий суддя як на докази обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України, посилався на рапорт першого заступника командира 1 ПБ-НШ вн 3037 майора від 27 січня 2014 року та протоколи допиту свідків – військовослужбовців.
Проте у матеріалах кримінального провадження не наведено належних доказів, які кваліфікують вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України.
Слідчий суддя Голосіївського районного суду міста Києва порушив вимоги частини другої статті 194 КПК України, відповідно до якої слідчий суддя під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
В ухвалі від 27 січня 2014 року слідчий суддя Голосіївського районного суду міста Києва не навів належних і достатніх мотивів та підстави її постановлення.
Проте судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Єфімова О. І. всупереч наведеним нормам закону ухвалу слідчого судді, яка постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, залишили без змін;
8) від 11 лютого 2014 року у справі № 11-сс/796/193/2014 (головуючий суддя Бець О. В., судді Єфімова О. І., Коваль С. М.) про залишення без змін ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва Калініченко Л. С. від 24 січня 2014 року у справі № 752/350/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_19 .
При розгляді цієї справи колегія суддів під головуванням ОСОБА_3 не дослідила та не надала належної оцінки таким обставинам: протокол затримання ОСОБА_19 від 23 січня 2014 року склав слідчий СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві о 21 год 10 хв, однак з матеріалів кримінального провадження вбачається, що фактичне затримання відбулося о 5 год 00 хв.
Підозрюваний надавав пояснення (23 січня 2014 року), згідно з якими він перебував на майдані Незалежності в м. Києві на мирній акції протесту та прямував у бік Києво-Печерської лаври, коли неподалік Національного банку України був збитий з ніг ударами ззаду, після чого отримав удари по голові й тілу, неодноразово втрачав свідомість. Пам`ятає, що його кудись тягнули, оскільки ходити він не міг, та повернувся до свідомості в автозаку. У поясненнях також зазначено, що ОСОБА_19 має анкетні дані свідків, з якими він перебував у момент затримання. Однак такі пояснення не були зафіксовані протоколом допиту як доказ та не перевірені ні слідчим, ні слідчим суддею при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу.
У матеріалах кримінального провадження є протокол огляду місця події від 23 січня 2014 року, де не зазначені підстави його проведення. Фактично слідчий провів особистий обшук затриманого, здійснення якого допускається частинами третьою, п`ятою статті 208 КПК України під час затримання і який повинен фіксуватися саме у протоколі затримання, чого не відбулося. Проте такі відомості не були враховані ані слідчим суддею, ані колегією суддів апеляційної інстанції при перегляді ухвали в апеляційному порядку.
Не враховано й те, що докази були отримані стороною обвинувачення всупереч порядку, передбаченому процесуальним законом, а отже, відповідно до статей 86, 87, 177 КПК України є недопустимими і такими, що не можуть свідчити про існування обґрунтованої підозри про вчинення ОСОБА_19 кримінального правопорушення.
Судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Коваль  С. М. у порушення зазначених норм закону ухвалу слідчого судді, яка постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, залишили без змін.
17. Суд першої інстанції в частині позовних вимог щодо Спірної Постанови ВРУ дійшов таких висновків.
Оцінюючи аргументи сторін щодо порушення/дотримання ВРУ процедури звільнення з посади судді, зокрема щодо повідомлення/неповідомлення позивачки про проведення засідання та розгляду питання про звільнення з посади судді за її відсутності, суд звернув увагу на таке.
Аргументи відповідача про те, що 27 вересня 2016 року на офіційному веб-сайті ВРУ опубліковано розпорядження Голови ВРУ від 27 вересня 2016 року № 352 про скликання позачергового пленарного засідання ВРУ 29 вересня 2016 року, на якому розглядатимуться питання про звільнення суддів, у тому числі щодо ОСОБА_1 і позивачка могла бути обізнаною з цією інформацією, суд вважає непереконливим з огляду на таке.
Закон зобов`язує відповідача повідомити суддю про розгляд питання про його звільнення не пізніше ніж за три дні до дня засідання. Позачергове пленарне засідання ВРУ скликано за розпорядженням Голови ВРУ 27 вересня 2016 року, відповідне розпорядження розміщено на офіційному веб-сайті ВРУ в цей же день, що своєю чергою виключає висновок про повідомлення позивачки не пізніше ніж за три дні до дня засідання.
Отже, суд відхиляє доводи ВРУ про належне повідомлення позивачки про розгляд питання про її звільнення у зв`язку з розміщенням відповідної інформації на офіційному веб-сайті, оскільки її оприлюднення не доводить того, що позивачку було повідомлено/відомо про дату та час розгляду питання про її звільнення вчасно, саме за три дні.
Відповідно до довідки № 376/0323/16, виданої Апеляційним судом м. Києва, позивачка в період з 29 по 30 вересня 2016 року та з 03 по 13 жовтня 2016 року перебувала у щорічній відпустці, тому отримати жодних повідомлень не могла.
Тобто, суд встановив, що позивачка на момент прийняття Спірної Постанови ВРУ перебувала у щорічній черговій відпустці і в цей період була відсутня за місцем роботи, куди 27 вересня 2016 року було направлено урядову телеграму про розгляд подання про звільнення її з посади судді. Зазначена телеграма була вручена працівнику канцелярії суду на прийомі кореспонденції 28 вересня 2016 року, при цьому доказів того, що працівник канцелярії сповістив позивачку про розгляд питання про її звільнення на засіданні ВРУ в матеріалах справи немає.
Наведене свідчить про те, що позивачка не була належним чином повідомлена про розгляд питання про її звільнення.
Таким чином, невиконання відповідачем вимог частини п`ятої статті 2161 Регламенту ВРУ про обов`язкове повідомлення судді про проведення засідання, на якому розглядатиметься питання про звільнення цього судді, не пізніше ніж за три дні до дня засідання, призвело до порушення права позивачки на участь у процесі прийняття щодо неї рішення.
Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2018 року по справі № 800/532/16 (провадження 11-712заі18).
Крім цього, на адресу ВРУ 29 вересня 2016 року представник позивачки ОСОБА_6 надіслав звернення, адресоване голові ВРУ, в якому представник просив не ставити на голосування проект постанови про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом справи у Верховному Суді України про скасування рішення ВРЮ від 31 березня 2016 року (яке покладено в основу звільнення).
Доводи позивачки про порушення відповідачем вимог частини четвертої статті 2161 Регламенту ВРУ, якими передбачено, що обговорення питання про звільнення судді, обраного ВРУ безстроково, на пленарному засіданні ВРУ починається з оголошення головуючим подання ВРЮ, підтверджуються витягом зі стенограми позачергового засідання від 29 вересня 2016 року, наявним в матеріалах справи.
Згідно з цим витягом (абзац сьомий першої сторінки) головуючий на позачерговому пленарному засіданні ВРУ 29 вересня 2016 року повідомив про надходження до ВРУ подання ВРЮ про звільнення суддів за порушення присяги. Крім цього, в частині четвертій статті 2161 Регламенту ВРУ немає положень, які б зобов`язували головуючого на пленарному засіданні зачитувати або оголошувати увесь текст подання ВРЮ про звільнення судді.
Посилання позивачки на те, що відповідач не виконав вимоги частини восьмої статті 2161 Регламенту ВРУ щодо поіменного голосування присутніх народних депутатів, оскільки за звільнення позивачки проголосувало 24 відсутніх народних депутатів, не знайшли свого документального підтвердження.
Відповідно до статті 76 Конституції України, конституційний склад ВРУ становить чотириста п`ятдесят народних депутатів України, які обираються на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування строком на п`ять років.
Реєстрація учасників та ведення пленарних засідань ВРУ передбачена статтею 26 Регламенту ВРУ.
Перед відкриттям кожного пленарного засідання проводиться реєстрація народних депутатів України особисто на підставі пред`явлення посвідчення народного депутата України та підтвердження своєї присутності власноручним підписом. У залі засідань ВРУ народний депутат України реєструється за допомогою електронної системи в такий спосіб, що унеможливлює здійснення реєстрації замість народного депутата іншою особою.
На початку ранкового та вечірнього пленарних засідань Апарат ВРУ подає головуючому на пленарному засіданні список народних депутатів, відсутніх на пленарному засіданні ВРУ на підставі розпоряджень Голови ВРУ, Першого заступника Голови ВРУ перебування у відрядженні, відпустці). Такий список одночасно висвітлюється на моніторі головуючого на пленарному засіданні.
Підставою для відсутності народного депутата на пленарних засіданнях ВРУ, які проводяться відповідно до календарного плану роботи сесії ВРУ, є виконання народним депутатом у цей час доручень ВРУ та інші поважні причини: тимчасова непрацездатність, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустка у зв`язку з народженням дитини, відпустка для догляду за дитиною, відпустка у зв`язку з одруженням, відпустка у зв`язку із смертю рідних, документально підтверджені транспортні перешкоди. Поважними причинами відсутності народного депутата на пленарному засіданні ВРУ є й інші обставини, коли згідно з законодавством працівнику надається відпустка.
Статтею 47 Регламенту ВРУ встановлено, що відповідно до частини другої статті 84, статті 91 Конституції України ВРУ приймає рішення виключно на її пленарних засіданнях після обговорення питань більшістю голосів народних депутатів від конституційного складу ВРУ, крім випадків, передбачених Конституцією України та цим Регламентом.
Рішення ВРУ приймаються шляхом відкритого поіменного голосування, крім випадків, передбачених цим Регламентом, коли проводиться таємне голосування шляхом подачі бюлетенів.
Голосування здійснюється народним депутатом особисто за допомогою електронної системи шляхом голосування «за», «проти» або «утримався» в залі засідань ВРУ або у визначеному для таємного голосування місці біля залу для пленарних засідань. У разі виявлення на пленарному засіданні народним депутатом факту порушення вимог щодо особистого голосування шляхом голосування за іншого народного депутата розгляд питання порядку денного на його вимогу зупиняється. Головуючий на пленарному засіданні встановлює присутність відповідного народного депутата у залі засідань ВРУ, а у разі його відсутності доручає Лічильній комісії вилучити картку такого народного депутата та передати її головуючому на пленарному засіданні і проводить повторне голосування щодо пропозиції, яка ставилась на голосування останньою.
Як убачається з результатів поіменного голосування 5 сесії 8 скликання № 86 від 29 вересня 2016 року та витягу поіменного голосування 29 вересня 2016 року, про проект постанови про звільнення судді № 3581-30 проголосувало 228 народних депутатів (час 14:31:46 год).
При цьому з витребуваної судом відповіді Державної прикордонної служби вбачається, що народний депутат України ОСОБА_47 перетнув державний кордон України (напрям з м. Київ до м. Відень) 29 вересня 2016 року о 13:09, а народний депутат України ОСОБА_48 перетнув державний кордон України (напрям з міста Київ до м. Відень) 29 вересня 2016 року о 12:46 год.
Водночас Державна прикордонна служба повідомила про відсутність в базі даних інформації щодо перетинання державного кордону України 29 вересня 2016 року громадянкою України ОСОБА_49 .
З огляду на викладене, навіть з урахуванням відсутніх народних депутатів проект постанови про звільнення набрав достатньо голосів (226 народних депутатів).
Отже, наведені представником позивачки підстави для скасування постанови Верховної Ради України не підтвердились.
Проте колегія суддів суду першої інстанції констатувала, що невиконання відповідачем вимог частини п`ятої статті 2161 Регламенту ВРУ про обов`язкове повідомлення судді про проведення позачергового пленарного засідання, на якому розглядатиметься питання про звільнення цього судді, не пізніше ніж за три дні до дня засідання, призвело до порушення гарантованого позивачці права на участь у процесі прийняття рішення та поставило під сумнів безсторонність самої процедури звільнення судді з посади, зокрема за об`єктивним її критерієм.
З огляду на положення пункту 2 частини другої статті 245 КАС України, оскільки Спірна Постанова ВРУ є індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду вважає за необхідне застосувати інший спосіб захисту порушеного права позивачки шляхом визнання протиправною та скасування Спірної Постанови ВРУ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді у зв`язку з порушенням присяги судді.
18. Далі Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, аналізуючи зміст Спірного рішення, наявні в матеріалах справи докази на їх підтвердження в рамках оцінки характеру допущених суддею процесуальних порушень, які поставлені за провину позивачці як порушення присяги, враховуючи практику Великої Палати Верховного Суду у справах щодо рішень ВРЮ (ВРП) з аналогічних підстав (постанова від 07 лютого 2019 року у справі № 800/17/17, 800/268/16 (провадження 11-762заі18; ОСОБА_2 до ВРЮ); постанова від 14 березня 2019 року у справі № (800/274/16; 800/25/17, провадження № 11-1313заі18; ОСОБА_3 до ВРП); постанова 06 грудня 2018 року у справі № 800/26/17, 800/261/16 (провадження № 11-554сап18; ОСОБА_5 до ВРЮ), зазначив, що ВРЮ під час розгляду матеріалів дисциплінарного провадження стосовно суддів, зокрема й судді Коваль С. М., яка входила до складу колегій Апеляційного суду міста Києва, виснувала, що слідчі судді застосували запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою всупереч нормам Конституції України, КПК України, Конвенції та практиці ЄСПЛ. Залишаючи без змін ухвали слідчих суддів першої інстанції, згадані судді Апеляційного суду міста Києва, зокрема й суддя Коваль С. М. порушили норми кримінального процесуального законодавства України та не врахували практику ЄСПЛ. Незважаючи на те, що слідчі судді у згаданих вище справах обрали підозрюваним запобіжні заходи з порушенням прав особи в кримінальному провадженні, судді апеляційного суду дійшли висновку, що під час постановлення ухвал слідчими суддями не було допущено істотних порушень норм КПК України. Залишаючи без змін ухвали слідчих суддів першої інстанції, згадані судді Апеляційного суду міста Києва, зокрема суддя Коваль С. М. не забезпечили повного і всебічного дослідження всіх обставин, постановили судові рішення, що не відповідають нормам КПК України, Конвенції, а також практиці ЄСПЛ та свідчать про порушення присяги судді.
ВРЮ у Спірному рішенні встановила невиконання суддями обов`язку судді, визначеного у частині другій статті 32 Закону № 2453-VI, додержуватися присяги судді, зміст якої наведений у частині першій статті 55 цього Закону, та якому кореспондує зміст присяги, наведений у частині першій статті 56 цього Закону (у редакції, чинній на час прийняття ВРЮ Спірного рішення).
Факти, що свідчать про порушення присяги суддею, обраного безстроково, встановлюються ВРЮ за результатами розгляду питання про звільнення судді з підстави, передбаченої пунктом 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею присяги), після надання, зокрема, ТСК висновку про порушення суддею присяги.
Про внесення ВРЮ подання про звільнення судді відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України приймається рішення.
Суддя має право на оскарження рішення ВРЮ в порядку, визначеному КАС України.
Повноваження щодо ухвалення рішення про внесення подання до ВРУ про звільнення судді з посади за порушення присяги на час ухвалення Спірного рішення було повноваженням та законодавчо встановленою виключною компетенцією ВРЮ – колегіального, незалежного органу, відповідального за формування незалежного високопрофесійного суддівського корпусу, здатного кваліфіковано, сумлінно та неупереджено здійснювати правосуддя на професійній основі. ВРЮ у своїй діяльності була незалежною від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.
Розгляд висновку ТСК про визнання в діях судді порушення присяги та оцінка в ході такого розгляду обставин, викладених у висновку, здійснювалися ВРЮ під час виконання нею повноважень при розгляді питання про звільнення судді з підстави, передбаченої пунктом 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею присяги). При вирішенні питання про звільнення судді з підстав порушення присяги наявність такого порушення ВРЮ визначала, керуючись власною оцінкою обставин, пов`язаних із цим питанням.
Вирішуючи справу про оскарження рішення ВРЮ про внесення подання про звільнення судді з посади за порушення присяги, зокрема, надаючи оцінку такому рішенню, суд має діяти у рамках, визначених частиною другою статті 2 КАС України.
Отже, ВРЮ діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, що визначають порядок звільнення суддів з посад та повноваження ВРЮ, та ухвалила мотивоване рішення в частині внесення подання про звільнення судді ОСОБА_1 з посади за порушення присяги, виходячи з оцінки тих обставин, що були зазначені у висновку ТСК та які були установлені ВРЮ, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
ВРЮ, перевіряючи дії судді щодо наявності порушень, встановила, що суддя Коваль С. М., яка входила до складу суду апеляційної інстанції, що розглядав справи щодо застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою до підсудних, залишаючи без змін ухвали слідчих суддів першої інстанції, не забезпечила повного і всебічного дослідження всіх обставин, постановила необґрунтовані судові рішення, що не відповідають нормам КПК України, Конвенції, а також практиці ЄСПЛ. Суддя Коваль С. М. невиконанням покладених на неї професійних обов`язків під час гострого соціального конфлікту в Україні з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року завдала істотної шкоди демократичному конституційному ладу, правам і свободам громадян, інтересам суспільства та держави, що свідчить про порушення присяги судді, яка зобов`язує суддю об`єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов`язки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади. Допущені суддею порушення закону порочать звання судді, викликають сумнів у її об`єктивності та неупередженості.
Статтею 1 Кодексу суддівської етики, затвердженого 22 лютого 2013 року ХІ черговим з`їздом суддів України, установлено, що суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду.
Відповідно до Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених резолюцією Економічної та Соціальної ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, суддя повинен здійснювати свою судову функцію незалежно, виходячи виключно з оцінки фактів, відповідно до свідомого розуміння права, незалежно від стороннього впливу, спонукання, тиску, загроз чи втручання, прямого чи опосередкованого, що здійснюється з будь-якої сторони та з будь-якою метою. Об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.
Частиною четвертою статті 54 Закону № 2453-VI визначалося, що суддя зобов`язаний своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.
Частиною другою статті 32 Закону № 22/98-ВР порушенням суддею присяги визнавалося вчинення ним дій, що, зокрема, порочать звання судді та можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів; порушення морально-етичних принципів поведінки судді.
У пункті 3.4 Рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2011 року
№ 2-рп/2011 у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України «Про Вищу раду юстиції» (далі – Рішення) визначено, що дотримання суддею присяги – його конституційно визначений обов`язок. Таким чином, присяга судді має правову природу одностороннього, індивідуального, публічно-правового, конституційного зобов`язання судді.
Згідно з пунктом 50 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів (далі – КРЄС) кожний окремий суддя повинен робити все можливе для підтримання судової незалежності на інституційному та особистому рівнях; судді повинні поводитися гідно при виконанні посадових обов`язків та в особистому житті; вони повинні виконувати свої обов`язки, не допускаючи проявів фаворитизму або дійсної чи видимої упередженості; судді повинні приймати свої рішення з урахуванням усіх моментів, важливих для застосування відповідних юридичних норм, та без урахування усіх питань, що не стосуються суті справи; вони повинні забезпечувати високий ступінь професійної компетентності.
Ураховуючи викладене, суд погодився з висновком ВРЮ про те, що зазначені грубі порушення законодавства, допущені суддею ОСОБА_1 порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя і були правильно кваліфіковані як порушення присяги. Стягнення у виді внесення подання ВРЮ про звільнення її з посади є пропорційним вчиненому та виправданим з огляду на негативні наслідки, зумовлені невиконанням суддею вимог процесуального закону.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши всі аргументи та доводи представників позивачки та відповідача, суд визнав обґрунтованим висновок ВРЮ про те, що ОСОБА_1 під час розгляду справ про застосування запобіжних заходів до підозрюваних не забезпечила всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин у цих справах і вирішення їх відповідно до закону.
З огляду на це Спірне рішення ВРЮ про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги є правомірним.
19. Щодо доводів позивачки про наявність в її діях ознак порушення вимог законодавства під час здійснення правосуддя за відсутності конкретних порушень, які були вчинені безпосередньо нею, суд першої інстанції зазначив таке.
Професійні судді, які реалізовують судову владу, що здійснюється незалежними та безсторонніми судами, мають виконувати завдання суду, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечуючи кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ. Судді у своїй діяльності керуються Конституцією та законами України. Порядок кримінального провадження на території України визначається кримінальним процесуальним законодавством України, відповідно до якого судді мають виконувати свої обов`язки.
Порушення обов`язків судді має наслідком притягнення судді до дисциплінарної відповідальності чи звільнення за порушення присяги. Так, у пункті 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України закріплена підстава звільнення судді з посади за порушення присяги.
Конституційний Суд України у Рішенні зазначив, що правовий статус судді передбачає як конституційно визначені гарантії незалежності та недоторканності суддів при здійсненні правосуддя, так і правову відповідальність за невиконання своїх обов`язків (абзац сьомий пункту 3.4 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011 «Про Вищу раду юстиції»).
Додержання присяги є обов`язком судді, що передбачено пунктом 4 частини четвертої статті 54 Закону № 2453-VI та кореспондується з пунктом 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України. Вказане дає підстави вважати, що дотримання суддею присяги – його конституційно визначений обов`язок (абзац дев`ятий пункту 3.4 наведеного вище Рішення Конституційного Суду України).
Дотримання суддею своїх обов`язків є необхідною умовою довіри до суду та правосуддя з боку суспільства (абзац десятий пункту 3.4 наведеного вище Рішення Конституційного Суду України).
Зміст присяги судді полягає в урочистому зобов`язанні об`єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов`язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади (частина перша статті 55 Закону № 2453-VI).
Визначення законодавцем у Законі № 2453-VI змісту присяги, критеріїв її порушення, підстави звільнення з посади судді за порушення присяги свідчить про покладання на суддю особливо відповідальних обов`язків при здійсненні правосуддя та не звільняє суддю від обов`язку її дотримуватися, незважаючи на те, що суддя не був приведений до такої присяги в урочистій обстановці.
Порушення суддею присяги є однією з підстав для його звільнення з посади відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 126 Основного Закону України (абзац одинадцятий пункту 3.4 Рішення). Правове регулювання відповідальності судді за недодержання присяги судді у виді звільнення з посади відповідає Європейській хартії про закон про статус суддів 1998 року, згідно з якою до суддів можуть застосовуватися санкції за невиконання (неналежне виконання) одного з обов`язків, прямо визначених законом (абзац дванадцятий пункту 3.4 Рішення).
Визначення суті порушення присяги судді наведене в частинах другій і третій статті 32 Закону № 22/98-ВР і полягає у вчиненні ним дій, що, зокрема, порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.
Суд слушно визнав безпідставними доводи позивачки про те, що ТСК та ВРЮ порушили принцип індивідуального характеру юридичної відповідальності особи. А також доводи про те, що оскаржуване рішення не містить розмежування, які саме дії того чи іншого судді містять ознаки порушення присяги та в чому вони проявились.
На противагу цим аргументам суд зазначив, що згідно з частиною четвертою статті 31 КПК України (у редакції, чинній на час прийняття судом апеляційної інстанції ухвал) кримінальне провадження в апеляційному порядку здійснюється колегіально судом у складі не менше трьох професійних суддів, крім випадків, передбачених частиною дев`ятою цієї статті, при цьому кількість суддів має бути непарною.
Відповідно до статті 375 цього Кодексу судове рішення ухвалюється простою більшістю голосів суддів, що входять до складу суду. Якщо рішення ухвалюється в нарадчій кімнаті, відповідні питання вирішуються за результатами наради суддів шляхом голосування, від якого не має права утримуватися ніхто з суддів. Головуючий голосує останнім.
У разі ухвалення судового рішення в нарадчій кімнаті його підписують усі судді. Кожен суддя з колегії суддів має право викласти письмово окрему думку, яка не оголошується в судовому засіданні, а приєднується до матеріалів провадження і є відкритою для ознайомлення.
При цьому порядок апеляційного провадження під час перевірки судом апеляційної інстанції ухвал слідчого судді передбачено статтею 422 КПК України. Апеляційне провадження здійснюється відповідно до загальних положень апеляційного розгляду, встановлених частиною першою статті 405 КПК України, за винятком строків його проведення.
Відповідно до частин першої – третьої статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Тобто кримінальне провадження в апеляційному порядку здійснюється колегіально судом у складі не менше трьох професійних суддів. Судове рішення ухвалюється простою більшістю голосів суддів, що входять до складу суду, в нарадчій кімнаті. Відповідні питання вирішуються за результатами наради суддів шляхом голосування, від якого не має права утримуватися ніхто з суддів. Судове рішення підписують усі судді. У разі якщо суддя зі складу суду не погоджується із судовим рішенням, він має право викласти письмово окрему думку.
Той факт, що Спірне рішення стосується розгляду питання про наявність у діях ще 4 суддів ознак порушення присяги та відсутні оформлені щодо кожного судді окремі рішення, не свідчить про порушення принципу індивідуальної відповідальності. Навіть у практиці ЄСПЛ є рішення, ухвалені щодо кількох відповідачів і за декількома зверненнями, поданими різними заявниками й об`єднаними в одне провадження відповідно до пункту 1 правила 42 Регламенту цього Суду.
Вказана позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/17/17, 800/268/16 (провадження 11-762заі18 за позовом ОСОБА_2 до ВРЮ).
Отже, дії судді Коваль С. М. цілком правомірно зазначені у висновку ТСК, що розглядався ВРЮ, як такі, що вчинені під час прийняття судових рішень судом апеляційної інстанції, до складу якого входила суддя Коваль С. М. та інші судді, щодо яких ТСК також ухвалила висновки про визнання в їх діях порушення присяги судді, а ВРЮ обґрунтовано у своєму рішенні надала оцінку діям кожного із суддів, які входили до складу колегії, зокрема й судді Коваль С. М., зважаючи на факти, установлені щодо кожної з кримінальних справ. Тому встановлення у Спірному рішенні вини у порушенні присяги кожним із 5 суддів, яких це рішення стосується, не призвело до порушення принципу індивідуальної юридичної відповідальності.
Реалізація принципу індивідуальної юридичної відповідальності, що закріплений у статті 61 Конституції України, забезпечується положенням частини другої статті 96 Закону № 2453-VI, за яким під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
ВРЮ дійшла висновків про порушення суддею ОСОБА_1 присяги у результаті дій, що оцінені як такі, що завдали істотної шкоди демократичному конституційному ладу, правам і свободам громадян, інтересам суспільства та держави.
Порушення суддею присяги єдиним наслідком передбачає звільнення судді з посади на підставі пункту 5 частини п`ятої статі 126 Конституції України, тому особа судді, її позитивна характеристика, відсутність дисциплінарних стягнень, значний стаж роботи на посаді судді, наявність нагород і заохочень не дають підстав для застосування більш м`якого дисциплінарного стягнення, а отже, не дають підстав вважати, що ВРЮ порушила принцип пропорційності застосування дисциплінарного стягнення.
Вказана позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/17/17, 800/268/16 (провадження 11-762заі18 за позовом ОСОБА_2 до ВРЮ).
20. Щодо аргументів позивачки про порушення ВРЮ принципу, за яким суддя не може нести відповідальність за ухвалене рішення, внаслідок чого фактично переглянуто судові рішення, що суперечить нормам Конституції та законів України, суд першої інстанції зазначив таке.
Як зазначено у Висновку № 1 (2001) від 23 листопада 2001 року КРЄС для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, незалежність суддів є прерогативою чи привілеєм, що надається не на користь власних інтересів судді, а для забезпечення верховенства права та в інтересах тих осіб, які прагнуть та очікують правосуддя.
Суди та судді у своїй діяльності не завжди керуються виключно Конституцією та законами України, піддаються протиправному впливу посадових осіб органів державної влади, суб`єктів політичної діяльності, допускають безкарне втручання у вирішення судових справ, що завдає істотної шкоди демократичному конституційному ладу, правам і свободам громадян, інтересам суспільства та держави.
Також суд урахував приписи Декларації щодо принципів незалежності судової влади, прийнятої 14 жовтня 2015 року Конференцією голів верховних судів країн Центральної та Східної Європи (о. Бріоні, Хорватія), якими закріплено принципи, які встановлюють стандарти незалежності судової влади як однієї з трьох гілок державної влади, згідно з якими жоден суддя не повинен притягатися до дисциплінарної відповідальності чи звільнятися за винесені ним судові рішення, окрім як у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону, та положення Бангалорських принципів поведінки суддів, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, які наводять визначення об`єктивності судді як принципу: «Об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття».
Крім того, стаття 6 Конвенції встановлює, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю – змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
За таких обставин ОСОБА_1 під час розгляду справ про застосування запобіжних заходів не забезпечила всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин у цих справах і вирішення їх відповідно до закону. А отже, встановлені в ході дисциплінарного провадження факти підтверджують недотримання позивачкою присяги судді, яка зобов`язує суддю об`єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, зокрема, невстановлення суддею обставин, які підлягали обов`язковому з`ясуванню при розгляді справ, та порушення прав осіб, які притягувалися до відповідальності. ВРЮ не втручалась у суть постановлених судових рішень, а лише констатувала факт недотримання ОСОБА_1 присяги судді.
Вказана позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/17/17, 800/268/16 (провадження 11-762заі18; ОСОБА_2 до ВРЮ).
21. Щодо доводів про наявність у ВРЮ підстав для залишення без розгляду висновку ТСК, оскільки, на її думку, до ТСК із відповідними заявами звернулися особи, які не є суб`єктами такого звернення, визначеними у частині другій статті 2 Закону № 1188-VII; ТСК прийняла висновок за межами дії своїх повноважень; дисциплінарне провадження не могло порушуватися за заявою ОСОБА_24 , оскільки подана поза межами спеціально визначеного строку для подання таких заяв, – суд першої інстанції зазначив таке.
Аналіз норм Закону № 1188-VII, яким визначено правові та організаційні засади проведення спеціальної перевірки суддів судів загальної юрисдикції, свідчить, що ТСК, яка утворена з метою реалізації цього Закону, зокрема задля проведення перевірки суддів суду загальної юрисдикції з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності і справедливості, є державним тимчасовим спеціальним органом, що здійснює свою діяльність на підставі цього Закону, відповідно до Регламенту ТСК. За результатами проведення перевірки суддів ТСК ухвалює обґрунтований висновок.
Аналіз норм Закону № 22/98-ВР, Закону № 2453-VI, Регламенту ВРЮ, затвердженого її рішенням від 30 серпня 2015 року № 355/0/15-15, якими визначено процедуру звільнення суддів, а також Закону № 1188-VII свідчить, що повноваження щодо перевірки заяв на відповідність вимогам, установленим Законом № 1188-VII, має ТСК, яка наділена правом у разі виявлення невідповідності заяви вимогам цього Закону повернути заяву заявнику без розгляду на підставі частини четвертої статті 2 зазначеного Закону. Направлений ТСК до ВРЮ висновок є обов`язковим для розгляду ВРЮ. ВРЮ не мала повноважень залишати такий висновок без розгляду.
Вказана позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/17/17, 800/268/16 (провадження 11-762заі18 за позовом ОСОБА_2 до ВРЮ).
22. Не знайшли свого підтвердження й доводи представника Коваль С. М. про те, що суддя апеляційного суду, який у складі колегії суддів прийняв судове рішення про залишення без змін рішення суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не може бути суб`єктом відповідальності у розумінні положень пунктів 2, 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII з огляду на таке.
Аналіз норм пунктів 2, 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII свідчить, що судді апеляційних судів мають нести відповідальність за дії щодо ухвалення рішення про залишення без змін судового рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У цьому Законі не визначено, що перевірка проводиться тільки щодо рішень слідчих суддів про обрання запобіжних заходів стосовно підсудних та рішень таких суддів про залишення без змін обраних запобіжних заходів. Причини ухвалення Закону № 1188-VII, цілі введеного цим Законом тимчасового посиленого заходу – спеціальної перевірки суддів загальної юрисдикції з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності та справедливості, свідчать, що суб`єктом відповідальності у розумінні положень пунктів 2, 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII є судді загальних судів, які у визначені законом період та умови одноособово або у складі колегій розглядали справи щодо застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, незалежно від того, чи це слідчі судді, які обирали запобіжний захід, чи судді суду апеляційної інстанції, які входили до складу суду, який переглядав такі судові рішення в апеляційному порядку.
Вказана позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/17/17, 800/268/16 (провадження 11-762заі18 за позовом ОСОБА_2 до ВРЮ).
23. Не погодився суд й з аргументами представника позивачки про неправильне застосування ВРЮ строків притягнення її до відповідальності з огляду на таке.
Відповідно до частини четвертої статті 87 Закону № 2453-VI дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше шести місяців із дня відкриття Вищою кваліфікаційною комісією суддів України провадження в дисциплінарній справі, але не пізніше року з дня вчинення проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
Статтею 88 цього Закону у зазначеній редакції передбачено дисциплінарне стягнення стосовно судді та порядок його зняття.
Так, частиною першою цієї статті було передбачено єдине дисциплінарне стягнення – у виді догани.
Передбачена статтею 105 цього Закону (у зазначеній редакції) відповідальність за порушення присяги у виді звільнення судді з посади не була визначена у Законі як дисциплінарне стягнення.
Таким чином, строк, визначений у частині четвертій статті 87 Закону № 2453-VI у зазначеній редакції, поширювався тільки на дисциплінарне стягнення у виді догани. До набрання чинності змінами до Закону № 22-98-ВР, Закону № 2453?VI, внесеними Законом № 192-VIII, законодавство України не передбачало строку для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги судді, і тільки з 27 лютого 2015 року – дня набрання чинності зазначеними змінами у частині другій статті 32 Закону № 22-98-ВР було встановлено, що провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.
Правила і строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження, визначені у Законі № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII).
Стаття 96 цього Закону визначає порядок прийняття рішення у дисциплінарній справі стосовно судді, зокрема у частині четвертій цієї статті визначено строк застосування дисциплінарного стягнення – не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
Враховуючи наведене, строком для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги судді є три роки з дня порушення присяги без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
Вказана позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/17/17, 800/268/16 (провадження 11-762заі18 за позовом ОСОБА_2 до ВРЮ).
24. Ураховуючи викладене, суд першої інстанції виснував, що ВРЮ повно встановила факти та надала їм обґрунтовану оцінку, за результатами якої дійшла висновку про недотримання позивачкою присяги судді, яка зобов`язує суддю об`єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя. ВРЮ не втручалась у суть постановлених судових рішень, а надала оцінку діям судді і встановила факт порушення суддею присяги. Оскільки ВРЮ оцінювала не судові рішення, ухвалені суддею Коваль С. М., а саме дії судді під час судового розгляду, твердження позивачки про те, що оскаржуване рішення містить оцінку її дій та рішень судді під час розгляду справ, не можна вважати обґрунтованим.
Отже, приймаючи Спірне рішення, ВРЮ діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, пропорційно, з урахуванням права судді на участь у процесі прийняття рішення, тому слід погодитись з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у частині визнання незаконним та скасування Спірного рішення.
Оскільки ВРЮ оцінювала не судові рішення, ухвалені суддею Коваль С. М., а саме дії судді під час судового розгляду, твердження позивачки про те, що оскаржуване рішення містить оцінку її дій та рішень судді під час розгляду справ, не можна вважати обґрунтованим.
Всупереч доводам скаржника Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в межах компетенції надав оцінку всім доводам позовної заяви в повному обсязі.
25. Оскільки, приймаючи Спірне рішення, ВРЮ діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, пропорційно, з урахуванням права судді на участь у процесі прийняття рішення, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 у цій частині.
26. Велика Палата Верховного Суду визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і немає причин для втручання в нього.
Покликання в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду і не містять жодних вагомих підстав для визнання його протиправним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню.
Не знайшли свого підтвердження і доводи скаржника стосовно зміни рішення суду першої інстанції в частині мотивів скасування Спірної Постанови ВРУ з огляду на висловлення цим судом достатніх підстав та обґрунтування, які потягли скасування цього спірного акта.
27. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
На підставі частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року – без змін.
Керуючись статями243, 245, 250, 266, 315, 316, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                               В. С. Князєв
Суддя-доповідач                                                                                     М. І. Гриців
Судді:                                    Н. О. Антонюк                                             Н. П. Лященко        
С. В. Бакуліна                                             О. Б. Прокопенко
В. В. Британчук                                          В. В. Пророк
Ю. Л. Власов                                              Л. І. Рогач
Д. А. Гудима                                               О. М. Ситнік
О. С. Золотніков                                        О. С. Ткачук 
О. Р. Кібенко                                              В. Ю. Уркевич
Л. М. Лобойко                                            О. Г. Яновська