ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

12 червня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №589/3086/18 
Номер провадження 22-ц/816/1185/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Криворотенка В. І. 
сторони справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Островської Ганни Вікторівни на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 27 лютого 2020 року в складі судді Євдокімової О.П., ухваленого у м. Шостка, повне судове рішення виготовлено 02 березня 2020 року,

                                                          в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у липні 2018 року, в якому після уточнення, ОСОБА_1 просив встановити факт проживання сім`ю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, між ним та ОСОБА_2 з 27.03.2003 року по 28.02.2017 року та стягнути на його користь з ОСОБА_2 1/2 частину вартості автомобіля «Део Ланос», чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , в розмірі 41671,20 грн та стягнути компенсацію за речі, як забрала відповідач у вигляді 1/2 частини їх вартості в сумі 48550,00 грн; вирішити питання судових витрат. 
Свої вимоги мотивував тим, що він з відповідачем більше ніж 20 років проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В грудні 2008 року ними було приватизовано квартиру у АДРЕСА_1 , на трьох осіб – позивача, відповідача та її сина, та належить їм на праві спільної часткової власності по 1/3 частці, у якій вони проживали. Крім того, у цей період було придбано ряд побутової техніки та меблів. В лютому 2017 року між сторонами у справі виникла сварка і відповідач, забравши всі предмети спільного побуту, вивезла їх невідомому напрямку. За час спільного проживання ними було зібрано 10 тис. доларів США для придбання квартири сину відповідача, які остання забрала собі, в якості компенсації частки приватизованої квартири. В подальшому за зазначені кошти та кошти, отримані від продажу їхньої спільної машини – «Ланос», відповідачем було придбано квартиру у АДРЕСА_2 . Також, в уточненій позовній заяві позивач зазначав, що лише з відзиву ОСОБА_2 на позовну заяву йому стало відомо, що остання продала автомобіль 06.10.2015 року своєму племіннику ОСОБА_3 , при цьому позивач письмової згоди не надавав, коштів від продажу авто не отримував і зазначений договір в інтересах сім`ї не укладався, кошти від продажу авто також в інтересах сім`ї не витрачались. 
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 27.02.2020 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 28.09 2004 року до 28.02.2017 року. Стягнуто з ОСОБА_2 : компенсацію за забрані нею речі у виді 1/2 частини їх вартості тобто у розмірі 2100 грн; на користь держави судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 352,00 грн; на користь ОСОБА_1 судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 28,16 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимог позову про стягнення компенсації 1/2 частини вартості автомобіля та витрат за проведення експертизи в розмірі 785,00 грн, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення в цій частині та ухвалити нове про задоволення цих вимог позову. 
При цьому вказує, що спірний автомобіль був придбаний у період спільного проживання за спільні кошти, а посилання суду на придбання його за особисті кошти відповідача, а саме заробітну плату, як пояснювала остання, є безпідставним, бо заробітна плата є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначає, що його позовна заява з вимогою про визнання права власності на 1/2 частину спірного автомобіля спростовує те, що він знав про його продаж та відомо про це йому стало з відзиву на позовну заяву та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу долученого до відзиву. 
В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому на підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду – залишити без змін. Зазначає, що позивач в судовому засіданні пояснював, що йому було відомо про продаж автомобіля, адже той був відсутній в гаражі, а новий власник автомобіля давав сторонам користуватись ним, зокрема, і позивачу, який при керуванні, мав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Крім того, в судовому засіданні відповідач пояснювала, що кошти від продажу авто було витрачено на ремонт у квартирі АДРЕСА_1 , на що позивав не заперечував.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як вбачається із цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, що у період з 28.09 2004 року до 28.02.2017 року сторони у справі проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Відповідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 легковий автомобіль «DAEWOO LANOS» 2008 року виписку, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_3 , дата першої реєстрації – 01.07.2008 року, зареєстрований 06.10.2015 року за ОСОБА_3 (а.с. 57).
Згідно довідки Територіального сервісного центру №5945 від 29.01.2020 року автомобіль DAEWOO LANOS, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , був перереєстрований 01.01.2015 року згідно довідки-рахунок серії НОМЕР_4 . Інша інформація відсутня (а.с. 82).
Відповідно до висновку №002 експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу від 29.01.2020 року, наданого позивачем, середня ринкова ціна автомобіля DAEWOO LANOS, 2008 року випуску, станом на 06.10.2015 року при умові належного технічного стану становить 83342,40 грн (а.с. 88-89).
Ухвалюючи рішення в оскарженій частині, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль було відчужено відповідачем у період спільного проживання сторін однією сім`єю, про що було достеменно відомо позивачу, а кошти від його продажу були витрачені на потреби сім`ї. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на таке.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Згідно із статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За змістом статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Проте в порушення приведених норм матеріального та процесуального закону позивачем не було доведено належними доказами, що відчуження спірного автомобіля відбулося проти його волі, а кошти були використанні не в інтересах сім`ї, оскільки з часу відчуження автомобіля – 06.10.2015 року по день припинення фактичних шлюбних відносин – 28.02.2017 року, позивач будь-яких претензій щодо продажу авто не мав.
Також слід зазначити, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. 
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 12 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. 
Посилання ОСОБА_1 про те, що він дізнався про відчуження спірного автомобіля лише з отриманням відзиву відповідача на позовну заяву не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи та поясненнями сторін у справі. Крім того, у позовній заяві, поданої вперше до місцевого суду – 20.07.2018 року, позивач вказував про обставини продажу вказаного автомобіля. 
Доводи апеляційної скарги з приводу відсутності письмової згоди позивача на відчуження спірного майна не заслуговують на увагу з огляду на таке.
За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. 
Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. 
За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. 
За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. 
Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. 
Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. 
Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Проте з часу відчуження відповідачем спірного автомобіля позивач не оспорював договір купівлі-продажу автомобіля і в судовому порядку та такий договір недійсним не визнавався. 
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані при вирішенні справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а), г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 22.04.2020 року було відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 1057,20 грн за подання апеляційної скарги у даній справі до ухвалення судового рішення у справі, тому вказана сума судового збору підлягає стягненню з позивача на користь держави.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

                                                           п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Островської Ганни Вікторівни залишити без задоволення.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 27 лютого 2020 року в оскарженій частині залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави (отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) 1057,20 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий -                                                                                             С.С. Ткачук

Судді:                                                                                                         О.Ю. Кононенко

                                                                                                                   В.І. Криворотенко