ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5321/20 Справа № 187/1043/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Іщенко І. М. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючого - судді Деркач Н.М.,
               суддів: Каратаєвої Л.О., Макарова М.О.,
               при секретарі Лященко С.Г.,

       розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу адвоката Шостакова Сергія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Іванівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Приватний нотаріус Петриківського районного нотаріального округу у Дніпропетровській області Лимарь Єгор Володимирович про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину майна , -
В С Т А Н О В И В:
       У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів про встановлення факту проживання однією сім*єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину майна.
       В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що проживала із ОСОБА_4 однією сім`єю з 2006 року по день його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , без реєстрації шлюбу за адресою АДРЕСА_1 . Вони вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом. У період спільного проживання за спільні кошти 16.11.2007 року було придбано автомобіль «Шкода Октавіа», д.н. НОМЕР_1 , а 05.01.2012 року - автомобіль ВАЗ-21130, 2005 р.в., д.н. НОМЕР_2 . Факт спільного проживання позивачки з ОСОБА_4 підтверджується довідкою з Іванівської сільради Петриківського району та показами свідків.
       21.12.2015 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповідав позивачці ОСОБА_1 все належне йому на день смерті майно. Даний заповіт оскаржено доньками померлого у судовому порядку. 
       Після смерті ОСОБА_4 з метою прийняття спадщини позивачка та доньки померлого - відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , звернулися до нотаріуса з відповідними заявами. 
       Позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як були інші спадкоємці по закону.          
       На підставі наведених обставин позивачка просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати спільною сумісною власністю автомобіль «Шкода Октавіа» д.н. НОМЕР_1 і автомобіль ВАЗ-21130, 2005 р.в., д.н. НОМЕР_2 , та визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаних автомобілів.
       Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
       Не погодившись з указаним рішенням суду, позивачка звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
       При цьому апелянт зауважила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні її позову, допустився неточних формулювань, дав неправильну правову оцінку поясненням свідків та доказам.
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
               Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Зазначеним вимогам судове рішення у даній справі відповідає у повному обсязі.
       Судом встановлено, що згідно даних паспорта позивачка ОСОБА_1 з 19.11.1996 року зареєстрована у АДРЕСА_2 . ( а.с.11)
       Відповідно до довідок в.о. Іванівського сільського голови з 2006 року ОСОБА_1 проживала разом із ОСОБА_4 без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.117)
       Позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі не перебували.
       Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого 16.11.2007 року, автомобіль «Шкода Октавіа», д.з. НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_4 . ( а.с.13)
       Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого 05.01.2012 року, легковий автомобіль « ВАЗ НОМЕР_3 », д.з. НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_4 . ( а.с.14)
       Відповідно заповіту № 195 від 21.12.2015 року ОСОБА_4 заповідав все належне йому майно з чого б воно не складалось на день смерті ОСОБА_1 ( а.с.104)        
        ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії № НОМЕР_4 (а.с.12).
       Із копії спадкової справи № 21/2017, наданої приватним нотаріусом Лимарем Є.В., встановлено, що до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про спадщину після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на спадкове майно: житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою АДРЕСА_3 , звернулась 01.06.2017 року спадкоємиця по закону - донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - спадкоємиця по закону - донька ОСОБА_2 та ІНФОРМАЦІЯ_4 - спадкоємиця по заповіту ОСОБА_1 ( а.с.92-94).
       Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18.09.2019 року заповіт ОСОБА_4 , посвідчений секретарем Іванівської сільської ради Петриківського району за № 195 від 21.12.2015 року, було визнано недійсним.
       Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що з 2006 року вона проживала однією сім*єю з ОСОБА_4 , за час перебування у шлюбних відносинах за спільні кошти ними було придбано два автомобіля, право власності на 1/2 кожного з яких, на думку позивача, належить їй.
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою ОСОБА_1 не надано належних доказів факту її проживання з ОСОБА_4 в період з 2006 року по 27.05.2017 року однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, у зв*язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту, визнання спільною сумісною власністю спірних автомобілів і визнання частки права власності на вказане майно за позивачем.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
       Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України).
       Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
       Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
       Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).
       Вказаний висновок неодноразово використовувався Верховним Судом, зокрема у постановах від 18 березня 2019 року у справі № 357/6408/17, від 05 квітня 2019 року у справі № 387/938/17, від 16 травня 2019 року у справі № 467/404/17.
       Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
       Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
       Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
       Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       На підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , крім показів свідків, посилалася на довідки сільської ради про її фактичне проживання з ОСОБА_4 за адресою його мешкання з 2006 року. Однак зазначені довідки не підтверджують самого факту ведення спільного побуту та господарства.
       Надані позивачкою відомості з Пенсійного фонду України про наявність у неї доходу протягом 1999-2019 років також не підтверджують факт того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , за його життя, перебували у фактичних шлюбних відносинах, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин, як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99.
       Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, дослідивши обставини справи, надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, дійшов правильного висновку про те, що факт проживання позивачки та ОСОБА_4 однією сім`єю, ведення спільного господарства, існування спільного побуту та взаємних прав і обов`язків у період з 2006 року по день смерті ОСОБА_4 не підтверджено достатніми належними доказами, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо не врахування судом пояснень свідків, які підтвердили, що вона з 2006 року проживала з ОСОБА_4 однією сім*єю без реєстрації шлюбу, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки жоден із свідків не підтвердив саме ведення спільного господарства, існування спільного побуту та взаємних прав і обов`язків позивачки з ОСОБА_4 у період з 2006 року по день смерті ОСОБА_4 .
       Посилання апелянта на допущені у рішенні неточності колегією суддів перевірено, однак вони не призвели до неправильного вирішення спору по суті.
       Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спірних автомобілів спільною сумісною власністю з ОСОБА_4 та визнання за нею права власності на 1/2 частину кожного з них, то апеляційний суд зазначає про правильність висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні цих позовних вимог з огляду на положення ст.ст.368 ЦК України та ст.60,72 СК України.
       Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
       Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
       Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
       Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
       Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
       Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
       Враховуючи недоведеність факту проживання позивачки та ОСОБА_4 однією сім`єю, ведення спільного господарства, існування спільного побуту та взаємних прав і обов`язків у період з 2006 року по день смерті ОСОБА_4 , колегія суддів також не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування законного рішення суду і задоволення позовних вимог.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
       Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу адвоката Шостакова Сергія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
       Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2020 року залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
       Судді:                                                                                Н.М.Деркач

                                                                                       Л.О.Каратаєва
                                                                                                                                                                                               
                                                                                       М.О.Макаров