ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2688/20 Справа № 203/1812/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Варенко О.П., Городничої В.С.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 ,
на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект», третя особа – Українське державно-кооперативне проектно-вишукувальне і науково-дослідне об`єднання «УКРНДІАГРОПРОЕКТ», про стягнення недонарахованої та невиплаченої мінімально гарантованої суми посадового окладу, заборгованості із заробітної плати згідно умов контракту, матеріальної допомоги на оздоровлення, моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:
В травні 2019 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов  ОСОБА_1 до Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект», третя особа – Українське державно-кооперативне проектно-вишукувальне і науково-дослідне об`єднання «УКРНДІАГРОПРОЕКТ», про стягнення недонарахованої та невиплаченої мінімально гарантованої суми посадового окладу, заборгованості із заробітної плати згідно умов контракту, матеріальної допомоги на оздоровлення, моральної шкоди.
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект», третя особа – Українське державно-кооперативне проектно-вишукувальне і науково-дослідне об`єднання «УКРНДІАГРОПРОЕКТ», про стягнення недонарахованої та невиплаченої мінімально гарантованої суми посадового окладу, заборгованості із заробітної плати згідно умов контракту, матеріальної допомоги на оздоровлення, моральної шкоди — відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року по справі №203/1812/19 за позовом ОСОБА_1 до Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект», третя особа – Українське державно-кооперативне проектно-вишукувальне і науково-дослідне об`єднання «УКРНДІАГРОПРОЕКТ», про стягнення недонарахованої та невиплаченої мінімально гарантованої суми посадового окладу, заборгованості із заробітної плати згідно умов контракту, матеріальної допомоги на оздоровлення, моральної шкоди та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. 
Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.
Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 23.12.2010 року між позивачем та Українським державно-кооперативним проектно-вишукувальним і науково-дослідним об`єднанням «УКРНДІАГРОПРОЕКТ» було укладено контракт про прийняття ОСОБА_1 на посаду директора Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект» на термін з 23.12.2010 року по 22.06.2012 року.
       На підставі укладеного контракту було видано наказ №149-к від 23.12.2010 року.
       21 червня 2012 року третьою особою було видано наказ №65-к про залишення ОСОБА_1 на посаді директора Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект» з продовженням контракту на п`ять років з 23.06.2012 року по 22.06.2017 року.
       23 червня 2012 року між позивачем та третьою особою було укладено новий контракт про призначення ОСОБА_1 на посаду директора Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект» на термін з 23.06.2012 року по 22.06.2017 року.
       Відповідно до умов п.28 контракту, 21.04.2017 року третьою особою було видано наказ №03-к від 21.04.2017 року про залишення позивача на посаді директора з продовженням строку дії контракту строком на три роки з 23.06.2017 року по 22.06.2020 року.
       На підставі заяви позивача від 26.02.2019 року, наказом №03-к від 28.02.2019 року його було звільнено з займаної посади за угодою сторін (п.п. «б» п.25 контракту) на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, про що винесено відповідний наказ №02-к від 28.02.2019 року про припинення трудового договору (контракту).
       Згідно ч.ч.1-4 ст.65 ГК України встановлено, що управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу.
       Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.
       Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи.
       У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов`язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін.
       Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
       Згідно ст.20 Закону України «Про оплату праці» оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов`язана з виконанням умов контракту.
       Статтею 56 КЗпП України передбачено, що за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На просьбу вагітної жінки, жінки, яка має дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, в тому числі таку, що знаходиться під її опікуванням, або здійснює догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний встановлювати їй неповний робочий день або неповний робочий тиждень.
       Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку.
       Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.
       Згідно статуту Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект» останній заснований на державній і кооперативній власності та входить до складу Українського державно-кооперативного проектно-вишукувального і науково-дослідного об`єднання «УКРНДІАГРОПРОЕКТ», що підпорядковане Міністерству сільського господарства і продовольства України.
       Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань організаційно-правовою формою відповідача зазначено - державна організація, засновником та органом управління – Міністерство аграрної політики України.
       Пунктами 6.1, 6.3, 6.6 статуту відповідача встановлено, що управління Інститутом здійснює директор, який є його керівником та наймається шляхом укладання з ним контракту.
       Умовами п.17 контракту від 23.06.2012 року, укладеного між позивачем та третьою особою, було передбачено, що за виконання передбачених цим контрактом обов`язків, керівникові нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного інститутом в результаті його господарської діяльності, виходячи із встановленого йому посадового окладу в розмірі 4150 грн. і фактично відпрацьованого часу; надбавки за інтенсивність праці і особливий характер роботи у розмірі 2075 грн. до посадового окладу і фактично відпрацьованого часу.
       Також п.17 контракту було передбачено випадки виплати премії та її розміри.
       В своєму позові позивач посилався на те, що за вимогою третьої особи в 2017-2018 роках йому було встановлено режим неповного робочого дня, а саме: 2-х годинний робочий день.
       Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що режим неповного робочого дня встановлювався позивачу на підставі його заяв від 28.12.2016 року, 01.06.2017 року, 29.12.2017 року про дозвіл на встановлення неповного робочого дня (2 години) на період, відповідно, з 01 січня по 22 червня 2017 року, з 01 червня по 30 грудня 2017 року, з 01 по 31 січня 2018 року.
       Вказані заяви було погоджено третьою особою та у цей період позивачу виплачувалась заробітна плата та надбавка за інтенсивність праці виходячи із встановленого контрактом розміру посадового окладу 4150 грн. та надбавки в сумі 2075 грн., з урахуванням фактично відпрацьованого часу згідно встановленого 2-х годинного робочого дня.
       В іншій періоди заробітна плата виплачувалась позивачу виходячи із режиму повного робочого дня та відповідно до визначених контрактом сум посадового окладу та надбавки за інтенсивність праці, що підтверджується довідкою відповідача від 06.12.2018 року.
       Будь-яких доказів, що режим неповного робочого дня встановлювався саме на вимогу третьої особи, як про це зазначав позивач, останнім суду не представлено, а матеріали справи об`єктивно свідчать про те, що режим неповного робочого часу встановлювався саме за ініціативою позивача, на підставі його особистих письмових заяв, погоджених третьою особою.
       При цьому, позивачем не оскаржувались відповідні зміни істотних умов праці, в період режиму неповного робочого дня останній працював за сумісництвом на інших підприємствах, а саме: був керівником ТОВ «Пересувна механізована колона №17-персонал», ТОВ «ПВІ Дніпроагропроект», що підтверджується витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також не заперечувалось позивачем.
       Таким чином, застосування режиму неповного робочого дня для позивача не суперечило умовам КЗпП України, зокрема ст.56 вказаного Кодексу, а також умовам контракту, не потребувало внесення змін до останнього, оскільки п.17 контракту було передбачено виплату заробітної плати відповідно до встановленого розміру посадового окладу та надбавки за інтенсивність праці з урахуванням фактично відпрацьованого часу.
       Також безпідставними є посилання позивача на умови укладеної 20.12.2013 року Галузевої угоди між Міністерством аграрної політики та продовольства України, Всеукраїнським об?єднанням організації роботодавців «Федерація роботодавців агропромислового комплексу та продовольства України» та Профспілками працівників агропромислового комплексу України на 2014-2016 роки.
       Так, з вказаної Галузевої угоди, що є у відкритому доступі в мережі Інтернет, зокрема за посиланням http://profapk.org.ua/cms/legislature/agreement/industry/selo.html, вбачається, що положення і норми цієї угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін (п.1.4).
       Проте, згідно Переліку державних підприємств і організацій, що належать до сфери управління Мінагрополітики України, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України 07.09.2004 року №324, Державно-кооперативний проектно-вишукувальний інститут «Дніпроагропроект» до вказаного переліку не включений.
       Крім того, вказана угода, на норми якої посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, укладалась на 2014-2016 роки, в той час як спірні правовідносини стосуються виплати позивачу коштів за період роботи з 2017 року.
       Також п.5.12 цієї галузевої угоди визначено, що при застосуванні неповного робочого часу за ініціативи працівника за угодою між працівником і роботодавцем оплата праці проводиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку.
       Пунктом 19 контракту між позивачем та третьою особою було погоджено, що у разі відпустки, матеріальна допомога позивачу виплачується при наявності фінансових можливостей, в розмірі його середньомісячного заробітку за дозволу Об`єднання.
       За вказаних обставин, заробітна плата нараховувалась позивачу відповідно до умов контракту та фактичного відпрацьованого часу, як це передбачено ст.56 КЗпП України.
       В обґрунтування заявлених позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що починаючи з 2017 року він мав на меті звільнитись із займаної посади за власним бажанням, в зв`язку із чим систематично надавав відповідні заяви, на які третя особа не реагувала, фактично змушуючи примусово працювати. Характер займаної посади не дозволяв позивачу самостійно залишити роботу по закінченню 2-х тижневого строку після подання заяви, трудова книжка знаходилась у третьої особи. Внаслідок таких умисних дій він був змушений прикладати додаткові зусилля для забезпечення організації свого життя та життя своєї сім`ї.
       Поряд з цим, за відсутності реагування на його заяви з боку третьої особи, позивач для вирішення трудового спору до суду не звертався, продовжуючи виконувати трудові обов`язки за контрактом.
       Також всі позовні вимоги позивача ґрунтуються на порушенні його прав в частині невиплати в повному обсязі коштів, обумовлених контрактом, укладеним з Українським державно-кооперативним проектно-вишукувальним і науково-дослідним об`єднанням «УКРНДІАГРОПРОЕКТ», до складу якого входить Державно-кооперативний проектно-вишукувальний інститут «Дніпроагропроект».
       Вимога про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на відмові третьої особи звільнити позивача за його заявами.
       Таким чином, виходячи із характеру спірних правовідносин, підстав пред`явленого позову, вбачається існування спору також між позивачем та Українським державно-кооперативним проектно-вишукувальним і науково-дослідним об`єднанням «УКРНДІАГРОПРОЕКТ», яке згідно позову залучена до участі у справі в якості третьої особи.
       Відповідно до ст.51 ЦПК України питання щодо заміни відповідача або залучення співвідповідача може бути вирішено судом виключно за клопотанням позивача. 
       Проте, останнім відповідних клопотання в порядку та строки, передбачені ст.51 ЦПК України, не заявлялось.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що його позовні вимоги безпідставні та недоведені, а також їх пред`явлено не до всіх належних відповідачів.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що виплата заробітної плати апелянту проводилась відповідно до вимог чинного законодавства та проігноровані умови укладеного трудового договору (контракту), проігноровані матеріальні норми права, які регулюють взаємовідносини сторін які уклали трудовий контракт, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду першої інстанції, який у рішенні оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
       Твердження апелянта, що суд першої інстанції не перевірив доводів відповідача та помилково зазначив у рішенні суду, що вказана угода не стосується державного підприємства де працював апелянт і вказана угода втратила чинність, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на спростування зазначених фактів. 
       Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Доказами є будь – які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Посилання апелянта, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного судового рішення взагалі залишив поза увагою доводи апелянта стосовно стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2012 року по 2018 роки у розмірі 61 664,84 грн., відповідно до умов укладеного контракту, колегія суддів  вважає хибними, оскільки суд першої інстанції відмовив відповідно в задоволенні цієї позовної вимоги відповідно до п.19 Контракту, а саме : у разі відпустки, при наявності фінансових можливостей, керівнику надається матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі середньомісячного заробітку за дозволом Об`єднання. Однак даних чи була фінансова можливість виплатити матеріальну допомогу суду позивач не надав. З відзиву на позовну заяву, відповідач пояснив, що на підприємстві була скрутна та незадовільна ситуація відносно господарської діяльності ДКПВІ “Дніпроагропроект” із-за відсутності замовлень на проектні роботи, станом на початок 2018 року заборгованість підприємства за зведеним виконавчим провадженням №49206650 Центрального відділу ДВС м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складала 3116077,90 грн. з заробітної плати,податку на додану вартість,податку на землю, єдиного соціального внеску,податку з доходів фізичних осіб,військового збору.
Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції обмежив його право на захист, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши спірні правовідносини, правильно оцінив докази по справі, вірно встановив характер спірних правовідносин і обґрунтовано зробив висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовної заяви. 
        Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко 

В.С.Городнича