ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" травня 2020 р.           Справа№ 911/2658/18
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Шаптали  Є.Ю.
суддів:            Куксова В.В. 
          Тищенко А.І. 
 
розглянувши в приміщенні суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліпласт" 
на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2019 (повний текст рішення підписано 29.03.2019) у справі № 911/2658/19 (суддя Лопатін  А.В.)
за позовом Ірпінської міської ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліпласт"
про стягнення 99    381,95 грн., -
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Київської області від 13.03.2019 у справі №911/2658/18 позов задоволено частково.
Стягнуто з  Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліпласт" на користь Ірпінської міської ради Київської області 85  346, 96 грн. основного боргу та 1005,80 грн. пені.
Стягнуто з  Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліпласт" на користь Ірпінської міської ради Київської області 1531,00 грн. судового збору.
Не погоджуючись із винесеним рішенням суду, Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліпласт" подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2019 у справі № 911/2658/19 скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Також скаржник зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а також заявляє про застосування строків позовної давності до частини позовних вимог, що ґрунтуються на додатковій угоді від 01.04.2015 до договору оренди землі від 08.07.2009, заявлені за період з 01.01.2011 по 01.04.2015 відповідно до п.п. 5, 9 додаткової угоди від 01.04.2015. Крім того, зазначає, що позовні вимоги щодо яких заявлено про пропуск позовної давності за період з 01.01.2011 по 01.04.2015 обраховані на підставі нормативної грошової оцінки землі із застосуванням коефіцієнту функціонального призначення 2.5, неправомірність застосування якого до орендованої земельної ділянки встановлена судом в адміністративній справі №810/4542/15.
Крім того, вказує про неотримання кореспонденції скаржником від позивача та суду першої інстанції з незалежних від нього обставин, у зв`язку з порушенням  ПАТ «Укрпошта» правил надання послуг поштового зв`язку.
Постановою Північного апеляційного  господарського суду від 20.11.2019 на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2019 у справі №911/2658/18 залишено без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліпласт" без задоволення. 
Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду    від 20.02.2020 у справі №911/2658/18 постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 скасовано, справу передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.
Суд касаційної інстанції в свої постанові зазначив, що під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції слід дослідити наявні у справі докази, всебічно, повно та об`єктивно встановити обставини справи та вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.03.2020 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Куксов В. В., Тищенко А. І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліпласт" на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2019 у справі №  911/2658/18 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі та вирішено здійснювати розгляд справи у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
23.03.2020 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у відповідності до якого, останній просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції в даній справі залишити без змін.
Також позивач зазначає, що Ірпінська міська рада не була стороною в адміністративній справі №810/4542/15 також вказує, що предметом розгляду зазначеної справи був витяг №03-08/731 від 29.07.2015 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, а не витяг №312 від 09.08.2013, який використано позивачем при розрахунку заборгованості з орендної плати за землю за договором оренди від 08.07.2009 та який зазначений в додатковій угоді до договору.
Позивач, щодо застосування строків позовної давності, заявлених відповідачем, зазначає, що сторонами погоджено зміни до договору, які вносяться та діють з 01.01.2011 та з 01.07.2011 угодою від 01.04.2015, тобто строк позовної давності рахується з моменту укладання вищезазначеної угоди, тобто з 01.04.2015, а тому заява відповідача задоволенню не підлягає.
Щодо неотримання кореспонденції відповідачем, позивач зазначає, що місцезнаходження ТОВ «Поліпласт», є м. Київ, вул. Полтавська 3, кв. 29, яка вказана в ЄДРПОУ, та вся кореспонденція позивача та суду першої інстанції направлялась на вказану адресу, у зв`язку з чим неотримання кореспонденції відповідачем відбулося не з вини позивача або суду першої інстанції.
Відповідно до ч. ч. 1, 3    ст. 270 ГПК України    у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього    Кодексу.
Так, згідно ч. 13    ст. 8 ГПК України    розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 3    ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Згідно з ч. 5    ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 08.07.2009р. між Ірпінською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Поліпласт" (орендар) укладено договір оренди землі.
Згідно з п. 1 договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку на підставі рішення шістдесят шостої сесії п`ятого скликання Ірпінської міської ради від 20 березня 2009 року № 2639-66-V для будівництва салону-магазину по продажу легкових автомобілів, яка знаходиться в м. Ірпінь, вул. Гостомельське шосе.
Як визначено п. 2 договору, що в оренду передається земельна ділянка площею 0,0600га.
Відповідно до п. 5 договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 8 638,65 грн.
У відповідності до п. 8 договору, договір укладено на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 календарних днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
Як встановлено п. 9 договору, що річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється в розмірі 8% від грошової оцінки землі; грошова оцінка земельної ділянки згідно з довідкою відділу земельних ресурсів у м. Ірпені за № 530 від 13.04.2009 р. складає 8638,65 грн.
Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в сумі: 691,09 грн. (при цьому вказана сума може змінюватись при умові проведення індексації) на рахунок орендодавця.
Відповідно до п. 10 договору сума орендної плати за землю уточнюється щороку станом на 1 січня на коефіцієнт індексації грошової оцінки земельної ділянки без внесення змін та доповнень до цього договору. Розрахунок суми орендної плати з урахуванням коефіцієнту індексації проводиться фінансовим управлінням Ірпінської міської ради на підставі представленої довідки грошової оцінки земельної ділянки. Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за формою, що заповнюється під час укладання або зміни умов договору оренди чи продовження його дії.
Згідно з п. 11 договору орендна плата вноситься у такі строки: протягом 30 календарних днів наступного за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця по 57,59 грн. в місяць.
Як встановлено п. 12 договору, що розмір орендної плати переглядається один раз на два роки та, крім іншого, у разі зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством.
Відповідно до п. 13 договору у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 120 відсотків облікової ставки НБУ несплаченої суми за кожен день прострочення та штрафні санкції згідно чинного законодавства.
Сторонами, 01.04.2015р. було укладено угоду № 219/040992600032 про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 08.07.2009 р., відповідно до якої погодили внести наступні зміни: 
- пункт 5 договору викласти в наступній редакції з 01.01.2011 р.: "Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 158237,94 грн.".
- пункт 9 договору викласти в такій редакції з 01.01.2011 р.: "Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 10% від нормативної грошової оцінки землі. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки згідно з довідкою управління Держземагенства в м. Ірпені № 312 від 09.08.2013р. складає 158 237,97 грн. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в сумі: 15 823,79 грн. в рік, в тому числі місячна - 1 318,65 грн. При цьому вказана сума може змінюватись при умові проведення індексації".
- пункт 9 договору викласти в наступній редакції з 01.07.2011 р.: "Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 6% від нормативної грошової оцінки землі. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки згідно з довідкою управління Держземагенства в м. Ірпені № 312 від 09.08.2013 р. складає 158 237,97 грн. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в сумі: 9494,28 грн. в рік, в тому числі місячна - 791,79 грн. При цьому вказана сума може змінюватись при умові проведення індексації".
Пункт 12 договору викласти в наступній редакції: 
- "Розмір орендної плати переглядається один раз на рік та, крім іншого, у разі зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; зміни розмірів ставок орендної плати відповідно до Податкового кодексу України; прийняття рішення Ірпінської міської ради щодо зміни розмірів річної орендної плати за землю; зміни нормативної грошової оцінки земель по м. Ірпінь та ін.
Сторонами, 16.07.2015р. було укладено угоду № 235/040992600032 про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 08.07.2009р., відповідно до якої продовжили термін дії договору з 08.07.2014р. по 08.07.2019р.
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань щодо сплати орендної плати за користування земельною ділянкою, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до наступних висновків.
Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди. 
Відповідно до ст. 792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Згідно з ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України та ст. 1 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Як передбачено ст. 13 Закону України "Про оренду землі", що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. 
Однією з істотних умов договору оренди є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (ст. 15 Закону України "Про оренду землі"). 
Відповідно до ст. 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. 
Як передбачено п. 14.1.136. ст. 14 Податкового кодексу України, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Згідно з ст. 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. 
Відповідно до ст. 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.
Статтею 289 Податкового кодексу України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації не пізніше 15 січня поточного року забезпечують інформування центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, і власників землі та землекористувачів про щорічну індексацію нормативної грошової оцінки земель.
На виконання умов договору сторонами 08.07.2009р. було підписано акт прийому-передачі земельної ділянки.
Згідно з п. 9 договору, з урахуванням змін та доповнень, орендна плата за рік вноситься відповідачем у грошовій формі у розмірі 10 % від нормативної грошової оцінки даної земельної ділянки з 01.01.2011р. та у розмірі 6 % від нормативної грошової оцінки даної земельної ділянки з 01.07.2011р. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в сумі щомісяця. При цьому вказана сума може змінюватись при умові проведення індексації.
Як передбачено п. 11 договору, з урахуванням змін та доповнень, що орендна плата вноситься відповідачем щомісяця протягом 30 календарних днів наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця на рахунок позивача. 
У відповідності до ст. 24 Закону України "Про оренду землі" орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати.
Відповідно до п. 25 договору позивач має право вимагати від відповідача своєчасного внесення орендної плати.
Пунктами 1, 9-11, 28 договору встановлено, що відповідач зобов`язаний своєчасно вносити орендну плату.
Позивач, в позовній заяві та відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що відповідач зобов`язання з внесення орендної плати належним чином не виконав.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача з орендної плати за період 01.01.2015р. по 30.07.2018р. склала 85  346,96 грн.
Матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем вказаної заборгованості з орендної плати.
Як передбачено ч. 1 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (частина друга ст. 74 ГПК України).
Беручи до уваги вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність заборгованості з орендної плати в сумі 85 346,96 грн.
Разом з тим, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені, яка нарахована на загальну суму боргу із розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на день виникнення такого боргу за кожний календарний день прострочення, та становить 14 034,99 грн. за період з 31.07.2017 р. по 30.07.2018 р.
Згідно з п. 13 договору, з урахуванням змін та доповнень, у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 120 відсотків облікової ставки НБУ несплаченої суми за кожен день прострочення та штрафні санкції згідно чинного законодавства. 
Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя ст. 549 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Як передбачено ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Як визначено ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Таким чином, яким би способом не визначався в господарському договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який встановлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.
Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Місцевим господарським судом вірно перевірено розрахунок пені, здійснений позивачем, та встановлено, що він є невірним, оскільки здійснений на загальну суму заборгованості, а не за кожен місяць прострочення платежу та без врахування розміру пені, який встановлено законодавством для господарських відносин, а тому, за розрахунком суду, який здійснений за заявлений позивачем період, з урахуванням вимог чинного законодавства щодо порядку та розміру нарахування, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 1005,80 грн.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що  вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди землі від 08.07.2009р., з урахуванням змін та доповнень, підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 86 352,76 грн., з яких: 85346,96 грн. - основний борг та 1005,80 грн. - пеня.
Суд апеляційної інстанції, щодо посилання апелянта на застосування позивачем при розрахунку заборгованості з орендної плати за землю за договором витягу з технічної документації про нормативно грошову оцінку землі №312 від 09.08.2013 зазначає.
З матеріалів справи слідує, що додатковою угодою №219/040992600032 сторони погодили розмір нормативно - грошової оцінки землі, який становить 158    237, 97 грн., отже сторони врегульовуючи між собою правовідносини щодо порядку виконання орендарем обов`язку зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою, досягли згоди щодо його умов, тобто, вільно, на власний розсуд визначили та погодили умови договору та угоди, підписавши їх. 
Також, з матеріалів справи слідує, що в адміністративній справі №810/4542/15, на яку посилається скаржник, предметом розгляду був витяг №03-08/731 від 29.07.2015 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, а не витяг №312 від 09.08.2013, який використано позивачем при розрахунку заборгованості з орендної плати за землю за договором оренди від 08.07.2009 та який зазначений у додатковій угоді до договору.
Щодо заявлених відповідачем доводів про застосування строків позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Отже, позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).
Стаття 261 ЦК України містить визначення початку позовної давності, а саме, відповідно до ч.1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Тобто, це є нормою матеріального права, яка не визначає ніяких виключень або інших підстав, щодо неможливості подання заяви про застосування строків позовної давності, відповідно, покладає обов`язок на сторону подати заяву про застосування строку позовної давності до винесення рішення судом, що не було зроблено скаржником.
За посиланням скаржника, неотримання кореспонденції від позивача та суду першої інстацнії відбулось не з його вини.
Суд апеляційної інстанції, щодо неотримання кореспонденції відповідачем зазначає, що місцезнаходження ТОВ «Поліпласт», є м. Київ, вул. Полтавська 3, кв. 29, яка вказана в ЄДРПОУ, та вся кореспонденція позивача та суду першої інстанції направлялась на вказану адресу, у зв`язку з чим неотримання кореспонденції відповідачем відбулося не з вини позивача або суду першої інстанції.
Також суд зазначає, що неотримання кореспонденції відповідачем від позивача та суду першої інстанції, це порушення процесуальних прав відповідача, як учасника спору, проте, у даному випадку це не впливає на застосування судом в контексті спірних правовідносин саме норми матеріального права.
Таким чином, заява відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.
Щодо посилань скаржника про відсутність заборгованості з орендної плати за землю станом на 25.09.2018р., що на думку скаржника підтверджується листом Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області вих. №2437/10/10-31 від 25.09.2018р. що виданий скаржнику у відповідь на його запит, суд апеляційної інстанції зазначає.
Вказаний скаржником лист Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області вих. №2437/10/10-31 від 25.09.2018р., не є первинним документом в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», щодо документального підтвердження наявності чи відсутності заборгованості за саме цією земельною ділянкою. Вказаний орган, який надав відповідь на запит скаржника про відсутність заборгованості з орендної плати за землю, фіксує певні відомості, які в нього обліковуються, проте це не є первинним документом, який підтверджує виникнення заборгованості, а також у вказаному листі не вказано реквізитів земельної ділянки, яка орендується за договором від 08.07.2009р.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2019 у справі № 911/2658/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.
Разом з тим, доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліпласт", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. 
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. 
Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). 
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліпласт" на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2019 у справі № 911/2658/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 86, 123, 126, 129, 269, 270, 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліпласт" на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2019 у справі № 911/2658/19 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2019 у справі № 911/2658/19 - залишити без змін.
3. Матеріали справи № 911/2658/19 повернути до суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя                                                            Є.Ю. Шаптала 

Судді                                                                                В.В. Куксов

                                                                                А.І. Тищенко