Номер провадження: 22-ц/813/4515/20 
Номер справи місцевого суду: 520/1949/18
Головуючий у першій інстанції Бескровний  Я. В.
Доповідач Черевко П. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого - Черевка П.М.
Суддів                    -  Драгомерецького М.М, Громіка Р.Д.,
за участю секретаря - Фабіжевської Т.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 травня 2019 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., про визнання довіреності недійсною та скасування правочину, -

ВСТАНОВИВ:
 
19.02.2018р. ОСОБА_3 через представника - адвоката Бучко О.С., звернувся до суду з позовом, який в подальшому було уточнено, у якому просив визнати недійсною довіреність ОСОБА_3 , посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.А. серії НМО №857385 від 12.06.2017р., зареєстровану в реєстрі за №1136; визнати недійсним договір купівлі-продажу №5142/2017/540636 від 14.07.2017р. автомобіля «Мерседес» державний номерний знак НОМЕР_1 , 2002 року випуску номер кузова НОМЕР_2 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі довіреності НМО №857385 від 12.06.2017р., визнавши право власності на цей автомобіль за ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3 ) та витребувати від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 ) автомобіль «Мерседес» державний номерний знак НОМЕР_1 , 2002 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 .
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його донька ОСОБА_4 , яка за життя була одружена з відповідачем ОСОБА_1 . Наступного дня після її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 шляхом погроз того, що не поховає її належним чином, а також скориставшись його психологічним та пригніченим станом після смерті дочки, його похилим віком та станом здоров`я, примусив його оформити через нотаріуса довіреність НМО №857385 на розпорядження його автомобілем Мерседес номерний знак НОМЕР_1 . 7.07.2018р. ОСОБА_5 звертався до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_1 , в забезпечення якого ухвалою від 12.07.2017р. було накладено арешт на зазначений автомобіль. 2.11.2017р. ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса та скасував довіреність НМО №857385 від 12.06.2017р. В подальшому йому стало відомо, що ОСОБА_1 5.01.2018р. на підставі зазначеної довіреності, уклав договір з своєю матір`ю ОСОБА_2 та продав їй зазначений автомобіль. Посилаючись на норми ч.1 та 3 ст.203,215, ч.1 ст.231, ч.1 ст.233 ЦК України та інших актів цивільного законодавства, просив його позов задовольнити.
Ухвалою судді провадження у справі відкрито 2.04.2018р. та в цей же день винесено ухвалу щодо заборони вчиняти дії купівлі-продажу та розпорядження спірним автомобілем.
Представник позивача адвокат Бучко О.С. та позивач ОСОБА_5 позов підтримали, просили його задовольнити, надали пояснення аналогічні позовній заяві. Додатково пояснили, що ОСОБА_4 хворіла з 2001р., померла у лікарні ІНФОРМАЦІЯ_3, а 12.06.2017р. позивач підписав у приватного нотаріуса зазначену довіреність, оскільки відповідач ОСОБА_1 погрожував ОСОБА_5 , що не поховає дочку за церковним обрядом у землю, а кремує її тіло, тобто спалить, що було зовсім неприйнятно в розумінні позивача. Такі погрози позивач сприймав реально.
Представник відповідачів адвокат Азаркіна В.В. та відповідач ОСОБА_1 проти задоволення позову заперечували, надали пояснення, що ОСОБА_4 дійсно давно хворіла на важке онкологічне захворювання, була завчасно оговорена дата укладання, зокрема довіреності, на 12.06.2017р. у нотаріуса. Переоформлення було зумовлено тим, що автомобіль насправді належав ОСОБА_1 та його померлій дружині, а записаний на позивача був формально. Також зазначили, що ОСОБА_1 отримав свідоцтво про смерть дружини і позивач погодився на підписання довіреності на нього, оскільки це питання було в принципі вирішено. Сторона відповідачів не визнає погрозу спалити тіло, оскільки ОСОБА_1 є глибоко віруючою людиною.
риватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., не завчаючи на судові виклики, явилася тільки у судові дебати, у яких зазначила, що особисто спілкувалася з позивачем і ніяких сумніві у його намірах та волевиявленні не виникло.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 травня 2019 року позов задоволено.
Визнано недійсною довіреність ОСОБА_3 , посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.А. серії НМО №857385 від 12.06.2017р., зареєстровану в реєстрі за №1136.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу №5142/2017/540636 від 14.07.2017р. автомобілю «Мерседес» державний номерний знак НОМЕР_1 , 2002 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі довіреності НМО №857385 від 12.06.2017р., визнавши право власності на цей автомобіль за ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3 ).
Витребувано від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 ) автомобіль «Мерседес» державний номерний знак НОМЕР_1 , 2002 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 .
Вважаючи рішення суду незаконною ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій ставлять питання скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Так, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів 2. 4. 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, гарантує право кожному на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, а саме у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999 у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії), від 22.02.2007 у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (див. рішення від 19 квітня 1994р. у справі «Ван де Харк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands), серія А, №288, ст.20, п.61). Ступінь, в якому цей обов`язок вказувати причини застосовується, може варіюватися в залежності від характеру рішення. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), §58, рішення від 10 лютого 2010р., №4909/04) (див. також рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994р., серія A, №303-A, заява № 18390/91, п.29).
Вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
При цьому розуміння змісту норм Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006р. № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції, позивачу на праві власності належав автомобіль Мерседес Бенц модель А 160 2002 року випуску, зареєстрований 08.08.2003 р. на підставі свідоцтва про реєстрації ТЗ серії НОМЕР_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дочка позивача - ОСОБА_4 , яка була дружиною відповідача - ОСОБА_1 
12.06.2017р. позивач, на вимогу відповідача ОСОБА_1 , у Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., тобто на наступний день після смерті своєї дочки і до її поховання, підписав довіреність, посвідчену останньою, серії НМО №857385 від 12.06.2017р., зареєстровану в реєстрі за №1136 на право укладати договори щодо розпорядження зазначеним автомобілем Мерседес Бенц модель А 160 2002 року випуску.
Поховання ОСОБА_4 відбулось 13.06.2017 р.
17.07.2017р. позивач звернувся з позовом до Приморського районного суду м.Одеси до ОСОБА_1 про визнання договору дарування автомобіля недійсним та ухвалою суду від 12.07.2017р. на автомобіль Мерседес Бенц модель А 160 2002 року випуску накладено арешт.
Однак, незважаючи на зазначений арешт, 12.07.2017р. між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу зазначеного автомобілю №5142/2017/540636.
2.11.2017р. ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса та скасував довіреність НМО №857385 від 12.06.2017р. В подальшому йому стало відомо, що ОСОБА_1 5.01.2018р. на підставі зазначеної довіреності, уклав договір з своєю матір`ю ОСОБА_2 та продав їй зазначений автомобіль.
Після цього 5.01.2018р., тобто більш ніж через 10 діб, цей автомобіль було перереєстровано на відповідача ОСОБА_2 та видано номерний знак НОМЕР_6 .
Задовольняючи позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання довіреності недійсною та скасування правочину суд першої інстанції передчасно дійшов зазначеного висновку, виходячи з того, що належних та допустимих доказів справжнього і вільного волевиявлення позивача 12.06.2017р. на укладання оспорюваної довіреності стороною відповідача суду не надано.
Проте колегія судів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Висновок суду про те, що належних та допустимих доказів справжнього і вільного волевиявлення позивача 12.06.2017 р. на укладення оспорюваної довіреності стороною відповідача суду не надано, не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи. 
Висновок суду, про те, шо стороною відповідача не надано суду відповіді на питання щодо необхідності складання такої довіреності на наступний день після смерті доньки позивача, особою похилого віку не відповідає встановленому в судовому засіданні.
Висновок суду про те, що з пояснень самого позивача, так і з пояснень відповідача, судом було встановлено, що 12.06.2017 р. була відсутня воля позивача на підписання та видачу оспорюваної довіреності, оскільки, як підтвердили сторони, ще за життя ОСОБА_4 позивач був проти видачі такої довіреності, про що також підтвердили свідки у судовому засіданні, не відповідає дійсності.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , навпаки пояснив, що на прохання його дружини ОСОБА_6 , ще до того як вона потрапила у лікарню, в зв`язку з погіршенням стану її здоров`я, та в самої лікарні вона зверталась до свого батька - позивача ОСОБА_3 , щоб все подружнє майно, в тому числі і автомобіль «Мерседес», яке вони як підприємці оформляли на батька та мати ОСОБА_4 , оформити на ОСОБА_1 , з чим позивач погодився. Тому 12.06.2017 року ОСОБА_3 надавши відповідачу довіреність на розпорядження вказаним автомобілем, уклав з відповідачем договір довічного утримання, добровільно на підставі свого власного волевиявлення.
12.06.2017 pоку була назначена дата укладення правочинів на все подружнє майно у нотаріуса, передбачити, що ОСОБА_4 помре саме ІНФОРМАЦІЯ_1 було неможливо.
Окрім цього, позивач вочевидь усвідомлював, що зазначене майно є спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (подружжя). Як вбачається з, копії договору купівлі продажу автомобіля підпис покупця належить ОСОБА_4 , а не позивачу, зазначене також підтверджується документами на обслуговування автомобіля «Мерседес», яке з часу придбання автомобіля здійснював лише відповідач як справжній власник, та ніс всі витрати на його утримання.
Оцінюючи висновк суду першої інстанції, щодо обґрунтованості та переконливості доводів позивача щодо погроз і психологічного тиску, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
В справі відсутні належні докази погроз з боку відповідача, а саме, відсутність своєчасного звернення позивача до органів поліції з відповідною заявою про застосування до нього погроз з боку відповідача..
Апеляційний суд критично поставивися до показів свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які безпідставно взяв до уваги суд першої інстанції та спотворив їх в оскаржуваному рішенні, з огляду на наступне.
Свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 свідчили, що їм відомо про погрози позивачу з боку відповідача не поховати дружину у землю за православними канонами та про змушення позивача до укладення договору довічного утримання, тільки зі слів позивача, а свідок ОСОБА_11 взагалі свідчив зі слів своєї дружини - ОСОБА_8 тільки про те, що їй зі слів ОСОБА_3 відомо про психічний тиск з боку відповідача, самі вказані свідки не були очевидцями вказаних обставин, їх покази не доведені іншими доказами. Свідок ОСОБА_10 , є троюрідною племінецею ОСОБА_13 , матері померлої ОСОБА_4 , підтвердила, що про правочини їй стало відомо лише на 40 день після смерті ОСОБА_4 , зі слів позивача.
Згідно ч.2 ст.90 ЦПК України, якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими згідно з привилами цього Кодексу.
Згідно ст. 92 ЦПК сторони, за їхньої згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.
На підставі того, що позивач, не був допитаний як свідок, покази свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 визнаються судом не допустимими доказами по справі.
Суд послався в обґрунтовання рішення на недопустимі та на недостовірні покази вказаних свідків, але безпідставно проігнорував письмові пояснення нотаріуса. Характеристики на ОСОБА_1 , квитанції про обслуговування автомобіля, які свідчать про те хто є справжнім користувачем автомобілю.
Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки письмовії заяві приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М, де вона зазначила, наступне: 12 червня 2017 p., мною було вчинено нотаріальну дію на прохання особи , що до мене звернулася.
Перед вчиненням нотаріальної дії нотаріус для виявлення дійсних намірів, волевиявлення та встановлення обсягу дієздатності, особисто спілкувалася з ОСОБА_3 . Ніяких сумнівів у його намірів, волевиявлення та встановлення обсягу дієздатності у нотаріуса не виникло. Цей факт підтверджується його особистим підписом під документом, який після підписання був нотаріусом посвідчений. Нотаріус вважає, що правочин було вчинено особою с достатнім обсягом дієздатності, вільним волевиявленням, спрямований на реальне настання правових наслідків, з урахуванням форми та норм чинного законодавства. Згідно ст.ст. 202, 203, 244 ЦК України правових підстав щодо визнання одностороннього правочину, який створює обов`язки лише для особи, що його вчинила, та може бути одноосібно відмінений і не потребує розірвання з обох сторін, вважаю - відсутніми.
Крім того, суд не надав належної оцінки, тій обставині, що позивач в судовому засіданні, підтвердив що міг сам поховати доньку у землю, ще за життя ОСОБА_7 подружжям було надано кошти на її поховання на закритому Таїровському кладовищі в м. Одесі, її подрузі, щоб вона допомогла придбати там місце, що свідчить про те, що потенційні погрози щодо непоховання ОСОБА_7 у землю ОСОБА_3 не могло бути сприйнято реально.
Суд безпідставно не врахував наявність у справі письмових доказів, які спростовують пояснення позивача про застосування до нього погроз не поховати дружину у землю, а саме договір замовлення на організацію поховання від 12.06.2017 p., з якого вбачається що всі питання про організацію поховання вже були вирішенні 12.06.2017 p., заказані всі необхідні предмети ритуальної належності для поховання у землю, та який вже був частково оплачений відповідачем 12.06.2017 p., а вся сума оплати складала 60 тисяч гривен.; договір замовлення від 12.06.2017 p., яким підтверджується оплата копки могіли 12.06.2017 р. . Вказане свідчить про те, що, ОСОБА_1 здійснив всі дії направлені на поховання дружини у землю за православними канонами, та спростовує голослівні та не відповідаючі дійсності твердження ОСОБА_3 , про те, що ОСОБА_1 , нібито погрожував спалити тіло дружини.
Крім пояснень позивача, щодо погроз не поховати ОСОБА_7 у землю, інших доказів матеріали справи не містять. 
Пояснення ОСОБА_14 в судовому засіданні, про те, що, ОСОБА_1 застосовує до нього психологічний тиск не заслуговує на увагу, так як він є зацікавленою особою, тому суд повинен був віднестись до його пояснень критично.
Районним судом безпідставно не враховано та не надано належної правової оцінки характеристикам на відповідача настоятелів Свято - Успенського чоловічого монастиря м. Одеси, Храма в честь преподобного Агапіта Печерського в м. Одесі, Храма в честь святітеля Лукі Войно-Ясенецького та мучениці Валентини в м. Одесі, в яких зазначено, що відповідач чесна, скромна, виконавча, почтительна, одержана людина, що подружжя ОСОБА_18 були глибоко віруючую подружньою парою. Наявні в справі характеристики спростовують твердження позивача про погрози відповідача не поховати дружину та його доньку не по православним канонам у землю та про реальность сприйняття цієї погрози позивачем.
Коллегія суддів вважає помилковим посилання районного суду на те, що доводи позивача щодо погроз і психологічного тиску є переконливими, належним чином відповідачем не спростовані, є безпідставним.
Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).
Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог, про те позивач ніяких належних доказів не представив, а суд не надав належної оцінки відсутності доказів поданих позивачем на підтвердження його позовних вимог, що призвело до ухвалення незаконного та необгрунтованного рішення.
Відповідно до ст.629 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ст.3 ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди).
Згідно ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України.
Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до п.7, п. 21 Постанови №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях.
Для визнання судом правочину недійсним на підставі ст. 231 ЦК України необхідні певні умови, а саме, перш за все судом повинна бути встановлена протизаконність погроз, також необхідно враховувати наскільки небезпечним є насильство за своїм характером, не звичайний страх, а він повинен становити таку небезпеку, яка здатна підірвати волю потерпілого, реальна можливість виконати загрозу, ступінь ймовірності реалізації погрози з врахуванням характеру особи і можливостей того хто погрожує. Необхідною умовою є ґрунтовність страху і те, що погроза буде здійснена повинна існувати ймовірність приведення її до виконання.
Надавши належну оцінку обставинам і доводам, на які посилається позивач на підтвердженя обставин вчинення спірного правочину проти справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність вказаних обставин належними і допустимим доказами.
Позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законодавством обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу позову, зокрема, належними и допустимими доказами, не довів факту застосування до нього психічного тиску з боку відповідача, вчинення правочину проти його справжньої волі.
На підставі досліджених доказів, які містяться у матеріалах справи, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що довіреність НМО №857385 відповідає справжньому волевиявленню позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , позивачем не доведено, що відповідач по справі застосовув до нього психічний тиск на вчинення цього правочину, тому відсутні правові підстав для визнання його недійсним.
Враховуючи вказані обставини та норми права, апеляційний суд дійшов висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Суд виходить з того, що позивач добровільно надав довіреність, такі дії відповідали його волевиявленню, що позивачем не надано доказів застосування щодо нього психічного тиску з боку відповідача.
Щодо визнання права власності на автомобіль «Мерседес» державний номерний знак НОМЕР_1 , 2002 року випуску номер кузова НОМЕР_2 , за ОСОБА_3 необхідно зазначити наступне.
Договір купівлі продажу № 5142/2017/540636 від 14.07.2017 р. укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладено на підставі чинної на момент вчинення вказаного правочину довіреності НМО № 857385 від 12.06.2017 p., тому відчуження ОСОБА_1 відбулосьна законних підставах.
Згідно з ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав та міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 22.04.2015 р. у справі № 6-209 цс 14, постанова ВСУ від 21.12.2016 р. № 62233 цс 16). Воля позивача на надання довіреності підтверджується нотаріусом Марченко А.М. та особистим підписом ОСОБА_3 довіреності).
Тому суд безпідставно задовольнив позовні вимоги позивача про витребування автомобіля у ОСОБА_2 .
На час укладення вказаного договору купівлі продажу автомобіля, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було відомо про накладення арешту на нього, так як 12.07.2017 р. суддею Приморського районного суду м. Одеси арешт було накладено без повідомлення учасників справи, згідно з вимогами ст. 153 ЦПК України. Тому у ОСОБА_20 , не було ніяких обмежень розпоряджатись автомобілем на підставі чиної довіреності (постанова ВСУ від 18.01.2017 р. № 2552 цс 16) .
Відповідно до ст.376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи, що неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення у відповідності п. 3, 4 ч.1, ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволені позову.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:        
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 травня 2019 року - скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., про визнання довіреності недійсною та скасування правочину - відмовити
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23.03.2020 року.

Головуючий                                                        П.М. Черевко

Судді:                                                                М.М. Драгомерецький

                                                                       Р.Д. Громік