Ухвала
Іменем України
 
29 квітня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 227/5242/19
провадження № 61-7388ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, Державна казначейська служба України,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2020 року у складі судді Левченка А. М. та постанову Донецького апеляційного суду від 14 квітня 2020 року у складі колегії судді: Агєєва О. В., Мальованого Ю. М., Космачевської Т. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську (далі - ТУ ДБР, розташованого у м. Краматорську), Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди. 
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 30 травня 2019 року у справі № 234/8822/19 задоволено його скаргу та скасовано незаконну постанову слідчого другого слідчого відділу ДБР Симоненко А. В. від 10 травня 2019 року про закриття кримінального провадження від 13 лютого 2019 року № 62019050000000168.
 
Зазначеною ухвалою слідчого судді констатовано порушення його законних прав як заявника та потерпілого, а також порушення положень Конституції України та вимог законів України, і цим порушенням йому заподіяна моральна шкода, тому він має право на її відшкодування. Підставою такого відшкодування є встановлена ухвалою слідчого судді протиправна діяльність посадової особи ДБР, яка полягає у винесенні незаконної постанови. 
 
Моральна шкода полягає в марнуванні його дорогоцінного часу, з якого складається життя, часу, який він змушений витрачати на оскарження незаконної постанови посадової особи і зобов`язання її діяти відповідно до вимог законів України. Під впливом цих неправомірних дій, вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, відчув себе приниженим та морально подавленим. Для відновлення своїх прав вимушений звертатися до суду, тобто витрачати знову час і зусилля, що не відповідає його вільному волевиявленню та свободі волі. Безвідповідальність та безкарність посадових осіб органу ДБР, які ігнорують закони, привела до глибоких моральних страждань і розцінюється ним як «приховане моральне катування» та є приниженням його честі та гідності. 
 
Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд стягнути на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України 1 000 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. 
 
Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 14 квітня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
21 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 14 квітня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення. 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ). 
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення»              Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Враховуючи те, що касаційна скарга подана 21 квітня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ. 
 
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судових рішень. Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суди не урахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18), постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 11 липня 2018 року у справі № 638/12259/16 (провадження № 61-14157св18), від 22 травня 2019 року у справі № 686/20012/18 (провадження № 61-3491св19), від 14 лютого 2018 року у справі № 686/10520/15 (провадження № 61-3657св18), від 21 вересня 2018 року у справі № 910/19960/15, від 08 травня 2018 року у справі № 922/2026/17, а також у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, від 27 вересня 2017 року у справі № 6-1435цс17. 
 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження (частина шоста статті 394 ЦПК України). 
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
 
Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.
 
Судом установлено, що ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 30 травня 2019 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР у Донецькій області від 30 травня 2019 року про закриття кримінального провадження від 13 лютого 2019 року № 62019050000000168 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 365 Кримінального кодексу України.
 
Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.
 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
 
Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
 
Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 
Відповідно до загальних підставі цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння (бездіяльності) її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинного зв`язку між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні      статей 1167, 1174 ЦК України.
 
Відмовляючи позивачу у відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статті 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.
 
Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої жодним чином не обґрунтований.
 
Такі висновки узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду, зробленими у постановах від 17 січня 2020 року у справі № 638/11414/18             (провадження № 61-2685св19), від 04 березня 2020 року у справі 639/1803/18 (провадження № 61-18842св19), від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18), постанови Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 14 лютого 2018 року у справі № 686/10520/15 (провадження № 61-3657св18), від 21 вересня 2018 року у справі № 910/19960/15, від 08 травня 2018 року у справі № 922/2026/17, постанову Верховного Суду України від 27 вересня 2017 року у справі № 6-1435цс17 є безпідставними, оскільки предмет та підстави позову у зазначених справах та у цій справі не є тотожними.
 
Верховний Суд відхиляє посилання заявника на постанову Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, оскільки суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях не порушили правовий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у зазначеній постанові Верховного Суду України. 
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 638/12259/16 (провадження № 61-14157св18), від 22 травня 2019 року у справі № 686/20012/18 (провадження № 61-3491св19) є необґрунтованими, оскільки обставини у зазначених справах не є тотожними обставинам у цій справі. Зокрема, у наведених справах судами встановлено факт заподіяння заявникам моральної шкоди внаслідок неправомірних рішень, дій та бездіяльності органів державної влади, тобто встановлено усі складові елементи правопорушення, сукупність яких згідно із законом є підставою для відповідальності заподіювача за завдану моральну шкоду. 
 
Проте, у цій справі судами попередніх інстанції, не встановлено факту заподіяння позивачу моральної шкоди. Судами зроблено висновок про те, що за встановленими фактичними обставинами, сам факт винесення слідчим суддею ухвали про скасування постанови про закриття кримінального провадження, є не достатніми для застосування наслідків цивільно-правового характеру делікту.
 
Верховний Суд погоджується з такими висновками судів, оскільки не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а має значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів, для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно,  наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Отже, саме по собі постановлення слідчим суддею ухвал не є підставою для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності та  відшкодування шкоди. 
 
Отже, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.
 
Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія судів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.
 Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 14 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик