ПОСТАНОВА 
Іменем України

08 квітня 2020 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 404/2563/19
провадження № 22-ц/4809/636/20 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати  у цивільних справах:  Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І., 
за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І., 

учасники справи:  
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Головне управління ДПС у Кіровоградській області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Фортений відділ державної виконавчої служби міста Кропивницький ГТУЮ у Кіровоградській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Кіровоградській області на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Мохонько В. В.) від 30 вересня 2019 року, 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області, зазначивши третьою особою Фортечний відділ державної виконавчої служби міста Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, про зняття арешту з нерухомого майна, а саме з Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своєї вимоги він зазначив, що після смерті його рідного брата ОСОБА_2 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина на 1/8 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач прийняв спадщину, але приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Качан Л. Л. відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки виявила зареєстроване обтяження у вигляді арешту на майно ОСОБА_2 , а саме - на Ѕ частку житлового будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Арешт на майно було накладено постановою державного виконавця від 20 листопада 2002 року в межах виконавчого провадження по примусовому виконанню постанови посадової особи ДАІ м. Кіровограда від 12 квітня 1998 року про накладення на ОСОБА_2 штрафу в сумі 340,00 грн. Проте, ОСОБА_2 належала лише 1/8 частина будинку. Відкритого виконавчого провадження по виконанню постанови у справі про адміністративне правопорушення від 12 квітня 1998 року на тепер не існує. Крім того, позивач являється власником решти будинку, як спадкоємець після смерті свого батька - ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , матері - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , та брата - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Наявність арешту перешкоджає позивачу отримати свідоцтво про права на спадщину після смерті брата ОСОБА_2 , а також створює йому перешкоди в користуванні та розпорядженні своєю власністю.

Короткий зміст рішення суду

     Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 вересня 2019 року позов задоволено. Суд зняв арешт з нерухомого майна - Ѕ частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про обтяження - 104587, зареєстрований державним реєстратором - Шепелєвою Н. А., Реєстраційна служба Кіровоградського міського управління юстиції Кіровоградської області; підстава виникнення обтяження - постанова, серія та номер: 25626, виданий 20 листопада 2002 року, видавник - державна виконавча служба Кіровського району, Бахчеван вх.1168, відомості про реєстрацію до 01 січня 2013 року - Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 8088605, реєстратор Державний нотаріальний архів в Кіровоградській області, Кіровоградський міський нотаріальний округ 20 жовтня 2008 року.

 
Судове рішення мотивоване тим, що арешт на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , порушує права позивача, як власника частини цього будинку та як спадкоємця померлого іншого співвласника цього майна.

Короткий зміст апеляційної скарги та відзивів на неї

Головне управління ДПС України у Кіровоградській області, як правонаступник прав та обов`язків Головного управління ДФС у Кіровоградській області, звернулося до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 вересня 2019 року, а справу направити для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам закону внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права. По-перше, враховуючи, що арешт на спірне майно накладено в ході примусового виконання постанови Державної автомобільної інспекції м. Кіровограда у справі про адміністративне правопорушення, вчинене ОСОБА_2 то, відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин норм права, стягувачем у виконавчому провадженні являється орган, який виніс постанову, а не відповідач. По-друге, з урахуванням того, що арешт на майно накладено на виконання постанови у справі про адміністративне правопорушення, відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 19, ст. 287 КАС України вимоги позивача мають розглядатися в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 02 березня 2020 року до участі у справі залучено правонаступника Головного управління ДФС у Кіровоградській області - Головне управління ДПС у Кіровоградській області.
Позивач а також третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не скористалися своїм правом надати відзив на апеляційну скаргу.

Учасники справи повідомленні судовими повістками про час, день та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (повісток), проте в судове засідання не з`явилися. 

Позивач надіслав суду письмове клопотання про розгляд справи у його відсутність. Інші учасники справи не повідомили суд про причини неявки, клопотань про відкладення її розгляду не заявляли. 

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 

У зв`язку з неявкою всіх учасників справи та відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 

Крім того, згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини: 

Згідно з дублікатом свідоцтва про право на спадщину від 19 вересня 1995 року, після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , належну йому Ѕ частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в рівних частках успадкували його дружина ОСОБА_4 та сини померлого: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ОСОБА_5 . Кожен зі спадкоємців померлого успадкував по 1/8 частки у праві спільної власності на домоволодіння.

 
Після смерті ОСОБА_4 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 , відкрилася спадщина на 5/8 житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Спадщину прийняли сини померлої: ОСОБА_1 і ОСОБА_5 у рівних частинах - по 5/16 часток кожен. У зв`язку із цим частки ОСОБА_1 і ОСОБА_5 у праві спільної часткової власності на майно збільшилася до 7/16.

ІНФОРМАЦІЯ_4  помер ОСОБА_5 , брат позивача, а спадщину за законом після його смерті прийняв лише позивач відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України. 

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 .

Позивач являвся є рідним братом померлого, а отже спадкоємцем другої черги за законом, прийняв спадщину шляхом подачі 20 квітня 2018 року до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.

Приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Качан Л.Л. постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 лютого 2019 року №46/02-31 відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 , оскільки нею виявлено зареєстроване обтяження у вигляді арешту на нерухоме майно - на Ѕ частку житлового будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08 лютого 2018 року № 113244602 існує зареєстроване обтяження - арешт нерухомого майна - Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про обтяження - 104587, зареєстроване державним реєстратором Шепелєвою Н. А., підстава виникнення обтяження - постанова номер 25626, від 20 листопада 2002 року, видавник - державна виконавча служба Кіровського району, Бахчеван вх. 1168, суб`єкт обтяження - ОСОБА_2 .

Згідно з нотаріально посвідченої копії постанови про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони його відчуження, виданої 20 листопада 2002 року, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції міста Кіровограда Бахчеван (має реєстрацію від 26 листопада 2008 року вх.1168), арешт на все майно та заборону на відчуження Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_2 , накладено у зв`язку із примусовим виконанням постанови від 12 квітня 1998 року, винесеної ДАІ м. Кіровограда про стягнення із ОСОБА_2 штрафу в сумі 340,00грн. на користь держави.

 
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежного відповідача. 

У цій справі на підставі досліджених у судовому засіданні доказів суд першої інстанції правильно встановив, що позивач звернувся до суду за захистом права власності на майно, яке частково належить йому, а також за захистом свого права на спадщину, яка відкрилася після смерті його брата ОСОБА_2 від перешкод у їх реалізації, що виникли у зв`язку з існуванням державної реєстрацією обтяження на це майно накладеного постановою державного виконавця від 20 листопада 2002 року під час примусового виконання постанови посадової особи Державної автомобільної інспекції м. Кіровограда від 12 квітня 1998 року про накладення на ОСОБА_2 (спадкодавця позивача) адміністративного штрафу в сумі 340,00 грн.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Позивач пред`явив позов до Головного управління ДФС у Кіровоградській області.

Відповідач заперечує свою належність, як відповідача посилаючись на те, що на час виникнення спірних правовідносин Закон України «Про виконавче провадження» ще не набрав чинності, а діяла Інструкція про організацію провадження у справах про адміністративні правопорушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, затвердженої наказом МВС України від 25 лютого 1994 року № 91 зі змінами, яка, на думку відповідача. визначала стягувачем при виконанні постанови про накладення адміністративного штрафу відповідний орган, який таку постанову виніс.

Проте, п. 6.6 Інструкція, на яку посилається відповідач, визначав, що примусове виконання постанови про накладення на порушника штрафу виконується в порядку, встановленому ЦПК України судовим виконавцем.

До 28 травня 1999 року, дати набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІ, виконавче провадження в судах регулювалося нормами ЦПК України (1963) та Інструкцією про виконавче провадження, затвердженою наказом Міністерства юстиції СРСР від 15 листопада 1985 року № 22.

Вказані нормативно-правові акти (Кодекс та Інструкція) не визначали стягувачем у виконавчому провадженні органи чи осіб, які винесли постанову про накладення адміністративного штрафу, а питання про передачу постанови для виконання вирішував суд.

Водночас, судова практика в цьому питанні була такою.

В п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» зі змінами, внесеними остановою від 25 травня 1998 року № 15, було зазначено, що у тих випадках, коли опис проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач притягується відповідна державна податкова інспекція. 

По суті таке ж роз`яснення міститься у п. 2 постанови Пленуму ВССУ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна».

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що визначений позивачем відповідач є у цій справі належним, а тому протилежні доводи апеляційної скарги не приймаються судом. 

Оцінюючи інший аргумент апеляційної скарги про належність справи до адміністративної юрисдикції, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом (ст. 125 Конституції України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями такого розмежування є: суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер матеріально-правових відносин між їх учасниками. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Вирішуючи питання розмежування юрисдикцій адміністративних і загальних судів, Велика Палата Верховного Суду сформувала правову позицію, яка викладена у постанові від 20 вересня 2018 року по справі ЄУН 126/1373/17, яка надалі неодноразово була повторена ним в інших судових рішеннях. Її суть зводиться до того, що до адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів апеляційного суду вважає недоречним посилання відповідача на те, що справу належало розглядати за правилами адміністративного судочинства відповідно до ст. 287 КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, за нормами ст. 287 КАС України право на звернення до адміністративного суду належить учасникам виконавчого провадження та особам, які залучаються до проведення виконавчих дій. Проте, позивач по справі не являється ні учасником виконавчого провадження, у рамках якого накладено арешт на майно ОСОБА_2 , ні особою, яка залучалася до проведення виконавчих дій.

Крім того, позивач звернувся до суду за захистом свого цивільного права, як особа, яке не являлася боржником у виконавчому провадженні, але на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні, а також, як спадкоємиць, який має перешкоди для оформлення своїх спадкових прав через наявність зареєстрованого арешту на майно спадкодавця.

За таких умов позов спрямовано на захист цивільних прав позивача і по своїй суті є різновидом негаторного позову. Обраний позивачем спосіб захисту характерний для цивільно-правових (ст. 16, 391 ЦК України), а не публічно-правових правовідносин (ст.. 5 КАС України). 

Схожі за змістом висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі ЄУН 340/25/19.

Тому ця справа належить до предметної та суб`єктної юрисдикції загальних судів, до числа яких належить Кіровський районний суд м. Кіровограда. 

Доводи відповідача про належність справи до адміністративної юрисдикції ґрунтуються на неправильному тлумаченні законодавства.

Щодо застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Суд першої інстанції на підставі досліджених доказів встановив, що на час накладення виконавцем арешту Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 , за зобов`язанням ОСОБА_2 сплатити адміністративний штраф останньому належало право лише на 1/8 частку будинку. На той час співвласниками цього майна були ОСОБА_1 з часткою 1/8, ОСОБА_5 з часткою 1/8 та ОСОБА_4 з часткою 5/8.

Місцевий суд також встановив, що після смерті ОСОБА_4 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3, та після смерті ОСОБА_5 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку з прийняттям позивачем спадщини його частка позивача у праві власності на майно збільшилася до 6/8. 

Після смерті ОСОБА_2 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач у встановленому порядку і строк прийняв спадщину на 1/8 будинку, але не зміг отримати свідоцтво про право на спадщину через наявне зареєстроване обтяження.

Суд також встановив, що на час звернення позивача до суду з позовом не існує відкритого виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 штрафу на підставі постанови ДАІ м. Кіровограда від 12 квітня 1998 року. Також судом не встановлено будь-яких відкритих виконавчих проваджень відносно самого позивача.

Правильність встановлення судом першої інстанції цих обставин ніким не оспорюється, а отже і не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Встановивши такі обставини справи, суд правильно визначив характер правовідносин сторін та норми права, які підлягають застосування до цих правовідносин - норми ст. 321, 328, 391 ЦК України та ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». 

Апеляційна скарга не мітять доводів про неправильне застосування судом норм матеріального права. Апеляційний суд також не вбачає порушень норм матеріального права в оскаржуваному рішенні суду.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. 

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги Головного управління ДПС у Кіровоградській області без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 вересня 2019 року без змін.

     Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

С. І. Мурашко