22-ц/804/1591/20 
                                                                                227/366/18 
                                               
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М             У К Р А Ї Н И

28 квітня 2020 року                                                                                                     місто Маріуполь

   справа № 227/366/18
   провадження № 22-ц/804/1591/20

Донецький апеляційний суд у складі: 

                            головуючого                                       Пономарьової О.М.,
                            суддів                                                  Попової С.А., Ткаченко Т.Б.,

сторони:
позивач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», 
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого на підставі договору про надання правової допомоги від 04 березня 2020 року та ордеру № 1010916 діє адвокат Байрачний Олександр Іванович, на заочне рішення Волноваського районного суду Донецької області у складі судді Писанець Н.В. від 01 листопада 2018 року, дата складання повного тексту рішення 05 листопада 2018 року,
в с т а н о в и в :

08 лютого 2018 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі АТ «Державний ощадний банк України»), звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява, з урахуванням уточнень від 26 лютого 2018 року, мотивована тим, що позивачем та відповідачем ОСОБА_1 03 жовтня 2012 року укладено кредитний договір №3812, за яким відповідачу надано кредит в розмірі 29 000 грн зі сплатою 11% річних за користування кредитом строком на 36 місяців із кінцевим терміном повернення не пізніше 02 жовтня 2015 року. 
За умовами кредитного договору відповідач ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно до останнього робочого дня кожного місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 805 грн 56 коп., та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси банку, починаючи з 01 листопада 2012 року. Останній платіж в рахунок погашення кредиту здійснити не пізніше 02 жовтня 2015 року.
В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору прийняті:
- порука ОСОБА_2 згідно з договором поруки № 3812/1 від 03 жовтня 2012 року;
- порука ОСОБА_3 згідно з договором поруки № 3812/2 від 03 жовтня 2012 року, 
за умовами яких вони добровільно взяли на себе зобов`язання перед позивачем відповідати солідарно з боржником за виконання у повному обсязі кредитного зобов`язання, у тому числі того, що виникне у майбутньому відповідного до умов кредитного договору та додаткових договорів до нього.
Всупереч умовам договору ОСОБА_1 не здійснює своєчасних платежів для погашення сум заборгованості за кредитом та процентами, у зв`язку з чим станом на 08 лютого 2018 року виникла заборгованість по кредиту у розмірі 18 355 грн 60 коп., яка складається: з заборгованості за тілом кредиту - 10 342 грн 41 коп.; 1 245 грн 90 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками; 5 830 грн 56 коп. - інфляційне збільшення заборгованості; 936 грн 73 коп. - три проценти річних від прострочених сум заборгованості. 
Позивач просив суд стягнути на його користь заборгованість за кредитним договором №3812 від 03 жовтня 2012 року в розмірі 18 355 грн 60коп. солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також понесені судові витрати в розмірі 1 762 грн.
Заочним рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 01 листопада 2018 року позов задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у сумі 18 355 грн 60 коп. та судовий збір у сумі 1 762 грн.
26 березня 2020 року відповідач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого на підставі договору про надання правової допомоги від 04 березня 2020 року та ордеру № 1010916 діє адвокат Байрачний Олександр Іванович, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Волноваського районного суду Донецької області від 01 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з розрахунку, наведеного в апеляційній скарзі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи. Відповідач зазначає, що не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що є підставою для скасування оскарженого рішення, через порушення норм процесуального права.
Крім того, відповідач визнає, що останній платіж за договором кредиту здійснив 29 вересня 2014 року, з жовтня 2014 року через початок АТО не мав можливості виконувати свої боргові зобов`язання через закриття відділень банку. Таким чином, банк дізнався про порушення свого права в жовтні 2014 року, з цього ж часу почався перебіг позовної давності. Оскільки, позивач звернувся з позовом лише у лютому 2018 року, відповідач наполягає на стягнення заборгованості за тілом кредиту за період з 08 лютого 2015 року по 02 жовтня 2015 року в сумі 7 250 грн. 04 коп. Виходячи з розрахунку заборгованості за тілом кредиту, наведеного в апеляційній скарзі, відповідач вважає необхідним зменшити розмір заборгованості за відсотками по кредиту до 318 грн 74 коп. та суму інфляційних витрат до 2 231 грн 10 коп.
Правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивач АТ «Державний ощадний банк України» та відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не скористалися, що за положеннями ч.3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, зважаючи на таке.
Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п.2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, крім іншого, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Встановлено, що 01 листопада 2018 року Волноваським районним судом Донецької області ухвалено заочне рішення у справі. В рішенні зазначено, що відповідачі в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.
Разом з тим, не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилався на те, що він не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що позбавило його можливості надати свої заперечення проти позову.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Як вбачається зі справи, провадження у справі відкрито 23 квітня 2018 року і розгляд справи призначено на 18 травня 2018 року о 14 год.
06 червня 2018 року опубліковано оголошення для ОСОБА_2 , інформація про реєстрацію якої на підконтрольній Україні території в матеріалах справи відсутня.
Інформація про отримання відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 копії позовної заяви, копії ухвали про відкриття провадження та повідомлення про час та місце розгляду справи в матеріалах справи відсутня, проте, на а.с. 96 та 97 містяться повернуті за закінченням строку зберігання на адресу суду поштові конверти, які містили вказану інформацію.
05 жовтня 2018 року судом також зроблено оголошення про повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи, призначений на 01 листопада 2018 року о 14 год. 30 хвилин.
Інформація про повідомлення відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в матеріалах справи відсутня.
В матеріалах справи на а.с.101 та 102 містяться повернуті поштові конверти на ім`я відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з поміткою «за закінченням терміну зберігання» та «не вірна адреса».
Інші заходи для повідомлення відповідача про судове засідання судом не приймалися.
За правилами пункту 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до правил частини четвертої статті 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що «приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду» (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц)».
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
Право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Оскільки досліджені матеріали справи вказують на те, що рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права - неналежне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, вказане судове рішення підлягає скасування з урахуванням вимог ст.376 ЦПК України.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, апеляційний суд виходить з наступного.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має бути виконано належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. 
Положеннями ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 530 ч.1 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов`язання
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
Статтею 554 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом.
З укладених між позивачем та поручителями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 03 жовтня 2012 року договорів поруки вбачається, що строк дії поруки не встановлений( а.с.9-12).
Кредитним договором встановлено строк виконання основного зобов`язання не пізніше 02 жовтня 2015 року.
З позовом до поручителів банк звернувся лише 08 лютого 2018 року, тобто за межами шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, а за таких обставин  порука відповідно до положень ст. 559 ЦК України припинилась і в задоволенні позовних вимог до поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 3812 від 03 жовтня 2012 року належить відмовити.
Судом першої інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 03 жовтня 2012 року укладено кредитний договір № 3812, за яким відповідачу надано кредит в розмірі 29 000 грн зі сплатою 11% річних за користування кредитом строком на 36 місяців із кінцевим терміном повернення не пізніше 02 жовтня 2015 року. 
За умовами кредитного договору відповідач ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно до останнього робочого дня кожного місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 805 грн 56 коп. та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси банку, починаючи з 01 листопада 2012 року. Останній платіж в рахунок погашення кредиту здійснити не пізніше 02 жовтня 2015 року.
Всупереч умовам договору ОСОБА_1 не здійснював своєчасних платежів для погашення сум заборгованості за кредитом та процентами, у зв`язку з чим станом на 08 лютого 2018 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 18 355 грн 60 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 10 342 грн 41 коп.; 1 245 грн 90 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками; 5 830 грн 56 коп. - інфляційне збільшення заборгованості; 936 грн 73 коп. - три проценти річних від прострочених сум заборгованості. 
З матеріалів справи вбачається і підтверджено відповідачем в апеляційній скарзі, що останнє повернення кредитних коштів ОСОБА_1 відбулося 29 вересня 2014 року, строк дії кредитного договору встановлений 02 жовтня 2015 року. До суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором позивач звернувся 08 лютого 2018 року. 
Умовами кредитного договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами - 805,56 грн щомісячно відповідно до графіку погашення кредиту (а.с.24, 51-53).
У постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата ВС зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.
Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.
Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.
З урахуванням викладеного, часу звернення позивача з позовом до суду, з відповідача ОСОБА_1 , який в апеляційній скарзі заявив про застосування строку позовної давності, підлягають поверненню боргові суми за період з 08 лютого 2015 року по 03 жовтня 2015 року в розмірі 8 103,90 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 7 249,88 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 854,02 грн.
Відповідно до ст.625 ч. 2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Прострочка виконання зобов`язання з 3 жовтня 2015 року по 08 січня 2018 року (виходячи з розрахунку позивача) складає 829 днів, три процента річних від прострорченої суми заборгованості становлять 552,18 грн, інфляційне збільшення заборгованості - 2 546,73 грн.
Таким чином, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача становить 11 202,81 грн.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України апеляційний суд в постанові вирішує питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
При поданні позову АТ «Державний ощадний банк України» сплатило судовий збір в розмірі 1 762,00 грн та заявлено вимогу на загальну суму 18 355,60 грн. Апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги банка до ОСОБА_1 підлягають задоволенню на загальну суму 11 202,81 грн, тобто на 61,03%.
Відповідачу ОСОБА_1 сплата судового збору в розмірі 2 643 грн за подання апеляційної скарги відстрочена ухвалою апеляційного суду від 02 квітня 2020 року до ухвалення судового рішення у справі.
Відповідно до положень ч 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача належить стягнути понесені витрати по сплаті судового збору у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції в розмірі 1 075,25 грн. Крім того, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в дохід держави належить стягнути судовий збір з відповідача ОСОБА_1 в розмірі 1 613,52 грн, з АТ «Державний ощадний банк України» - 1 029,48 грн.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого на підставі договору про надання правової допомоги від 04 березня 2020 року та ордеру № 1010916 діє адвокат Байрачний Олександр Іванович, задовольнити частково.
Заочне рішення Волноваського районного суду Донецької області від 01 листопада 2018 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,  до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Харцизьк Донецької області, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» (84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, 39-41, код ЄДРПОУ 09334702) заборгованість за кредитним договором № 3812 від 03 жовтня 2012 року станом на 08 лютого 2018 року в розмірі 11 202 (одинадцять тисяч двісті дві) грн 81 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 7 249 грн. 88 коп.; заборгованості за нарахованими відсотками - 854 грн 02 коп.; інфляційне збільшення заборгованості - 2 546 грн 73 коп.; три проценти річних від прострочених сум заборгованості - 552 грн 18 коп.
В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,  до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 3812 від 03 жовтня 2012 року відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Харцизьк Донецької області, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» ( 84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, 39-41, код ЄДРПОУ 09334702) судові витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, в розмірі 1 075 (одна тисяча сімдесят п`ять) грн 35 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Харцизьк Донецької області, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає: АДРЕСА_2 ) в дохід держави (Отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106 Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783 Банк отримувача Казначейство України (ЕАП) Рахунок отримувача UA908999980313111256000026001 Код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 1 613 (одна тисяча шістсот тринадцять) грн 52 копійки.
Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» ( 84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, 39-41, код ЄДРПОУ 09334702) в дохід держави (Отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106 Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783 Банк отримувача Казначейство України (ЕАП) Рахунок отримувача UA908999980313111256000026001 Код класифікації доходів бюджету 22030106) у відшкодування витрат по сплаті судового збору, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, 1 029 (одна тисяча двадцять дев`ять) грн 48 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 04 травня 2020 року. 

Головуючий                                                                                  О.М. Пономарьова

Судді                                                                                             С.А. Попова

                                                                                                       Т.Б. Ткаченко