Справа № 351/2031/14-ц 
Провадження № 22-ц/4808/609/20 
Головуючий у 1 інстанції Калиновський  М. М. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2020 року          м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:         Матківського Р.Й., Максюти І.О.
секретаря                        Капущак С.В.
з участю представника апелянта Рокетської С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Снятинського районного суду, ухвалене у складі судді Калиновського М.М. 29 березня 2019 року в м. Снятин,
в с т а н о в и в:
10.10.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 13.07.2011 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якої став клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк» та отримав кредитну картку «Універсальна». 03.08.2012 року дану кредитну картку було переоформлено на престижну кредитну картку «Gold», відповідно до тарифів якої відповідач отримав кредит в розмірі 20 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.
ОСОБА_1  взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 31.08.2014 року утворилась заборгованість в розмірі 29 505,35 грн., з яких: 19 469,46 грн. – заборгованість за кредитом, 7 563,79 грн. – заборгованість по процентах за користування кредитом, 590,89 грн. – заборгованість по пені та комісії за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 1 381,21 грн. - штраф (процентна складова).
Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати в розмірі 295,05 грн.
Рішенням Снятинського районного суду від 29.03.2019 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що з копії обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014200000000025 від 06.02.2014 року щодо ОСОБА_2 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 309 КК України, ОСОБА_3 , підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_4 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 190 КК України, вбачається, що одним із потерпілих у даному кримінальному провадженні є ОСОБА_1 . З вироку Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.10.2018 року у справі №592/9048/14-к слідує, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано винуватими у пред`явленому обвинуваченні. З мотивувальної частини вироку встановлено, що зазначені особи, діючи в складі організованої групи, повторно заволоділи коштами ОСОБА_1 в сумі 20 660 грн, що знаходилися на банківському рахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк». Отже, доводи позивача про виникнення боргових зобов`язань у відповідача не знайшли свого підтвердження.
Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначає, що суд першої інстанції безпідставно поклав в основу оскаржуваного рішення копію обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014200000000025 від 06.02.2014 року, та вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.10.2018 року у справі №592/9048/14-к, оскільки обвинувальний акт не є документом, обставини згідно якого не доказуються при розгляді іншої справи, а вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.10.2018 року не встановлено, що обвинувачені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заволоділи саме кредитними коштами, наданими відповідачу згідно кредитного договору б/н від 13.07.2011 року. Крім того, відповідно до чинного законодавства України, майнова шкода, завдана відповідачу, повинна відшкодовуватись винними особами, а не позивачем.
Також апелянт вказує, що згідно п. 1.1.2.1.21 кредитного договору клієнт зобов`язаний негайно повідомляти банк шляхом дзвінка до Колцентру (протягом 15 хвилин) інформацію, що стала відома клієнту, про втрату/викрадення карти, стікера PayPass, сім-карти мобільного телефону, несанкціоновані транзакції по його рахунках (а також по рахунках 3-х осіб). Підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідач погодився з такими умовами договору та зобов`язався їх виконувати. Однак, в порушення зазначеного пункту договору відповідач не повідомив банк про викрадення належного йому мобільного телефону та про несанкціоноване списання кредитних коштів з його картки третіми особами. Зазначене залишилось поза увагою суду, що призвело до неправильного вирішення справи.
З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомив. 
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.
Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав. 
Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 13.07.2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якої став клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк» та отримав кредитну картку «Універсальна». 
В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становить між ним та банком договір про надання банківських послуг та що він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 26-27).
03.08.2012 року кредитна картка «Універсальна» була переоформлена на престижну кредитну картку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », відповідно до тарифів якої ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 20 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
З копії обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014200000000025 від 06.02.2014 року відносно ОСОБА_2 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 309 КК України, ОСОБА_3 , підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_4 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 190 КК України, вбачається, що одним із потерпілих у даному кримінальному провадженні є ОСОБА_1 (а.с. 46-62).
Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.10.2018 року у справі №592/9048/14-к ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано винуватими у пред`явленому обвинуваченні, призначено останнім покарання, а також задоволено цивільні позови потерпілих, зокрема ОСОБА_1 , та стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 20 410 грн. на відшкодування майнової шкоди.
Вказаним вироком встановлено, що зазначені особи, діючи в складі організованої групи, повторно заволоділи коштами ОСОБА_1 в сумі 20 660 грн., чим спричинили потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму. Однак, враховуючи, що під час судового розгляду обвинувачена ОСОБА_3 сплатила потерпілому 250 грн. на відшкодування майнової шкоди, то невідшкодованою залишилася сума 20 410 грн. (а.с. 105-117).
З розрахунку заборгованості, наданого позивачем на виконання ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 07.05.2020 року, вбачається, що розмір заборгованості відповідача за кредитним договором станом на 31.08.2014 року становить 27 624,14 грн., з яких: 19 469,46 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 7 563,79 грн. – заборгованість за процентами та 590,89 грн. – заборгованість по пені (а.с. 210-212).
З виписки по рахунку відповідача ОСОБА_1 вбачається, що він користувався кредитними коштами, зокрема, знімав готівку в банкоматах міста, поповнював мобільний рахунок, здійснював оплату комунальних послуг, покупок, в тому числі в інтернет-магазинах, розраховувався на АЗС тощо (а.с. 216-230).
Наведене свідчить, що позичальнику було надано право використовувати кредитні кошти, останній користувався ними, а отже, між сторонами виникли кредитні правовідносини.
Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача про виникнення боргових зобов`язань у відповідача не знайшли свого підтвердження, оскільки кошти з належного ОСОБА_1 банківського рахунку були зняті шляхом шахрайських дій осіб, вину яких встановлено судом.
Однак погодитися з таким висновком суду не можна.
Так, на момент укладення між сторонами кредитного договору від 13.07.2011 року та в період вчинення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шахрайських дій щодо заволодіння грошовими коштами відповідача ОСОБА_1 , тобто в листопаді 2013 року, діяло Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління Національного банку України від 30.04.2010 року №223 (далі – Положення), пунктом 6 якого визначались загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками.
Підпунктом 6.1 цього Положення на користувача кредитної картки покладався обов`язок використовувати спеціальний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень.
Абзацом 3 підпункту 6.2 пункту 6 вказаного Положення на держателя покладався обов`язок надійно зберігати спеціальний платіжний засіб, ПІН (персональний ідентифікаційний номер) та інші засоби, які дають змогу користуватися ним.
Крім того, підпунктом 6.3 пункту 6 Положення було передбачено, що користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.
Користувач зобов`язаний був негайно повідомити емітента або визначену ним юридичну особу про втрату спеціального платіжного засобу в порядку та формі, установлених договором. В іншому разі емітент не несе відповідальності за платіжні операції, ініційовані за допомогою цього спеціального платіжного засобу, до отримання такого повідомлення, якщо інше не встановлено договором (підпункт 6.4 пункту 6 Положення).
Проте, як вбачається з копії обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014200000000025 від 06.02.2014 року та встановлено вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.10.2018 року, ОСОБА_1 в ході бесіди з ОСОБА_4 повідомив останньому номер своєї банківської кредитної картки, а під час розмови з ОСОБА_2 повідомив йому свої персональні дані, а саме: прізвище ім`я по батькові, дату народження, реквізити картки (термін її дії, CVV-код), а також конфіденційну інформацію з використання належного йому номера телефону, поєднаного з банківським рахунком, а саме: терміну його використання, стану мобільного рахунку, дати його поповнення, останніх та часто використовуваних контактних номерів тощо. Тобто сам відповідач допустив розголошення персональних даних та конфіденційної інформації іншим особам, внаслідок чого стало можливим використання кредитної картки та кредитних коштів особами, які не мали на це законного права або повноважень.
Згідно з підпунктом 6.8 пункту 6 Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Користувач, як виняток, до часу подання повідомлення та/або заяви емітенту несе збитки, обумовлені незаконними діями/сумнівними операціями зі спеціальними платіжними засобами, які відбулися в результаті використання втраченого спеціального платіжного засобу, до максимальної суми, яка не може перевищувати 1500 гривень, крім випадків, коли користувач діяв з порушенням правил використання спеціального платіжного засобу або умисно, у разі чого така максимальна сума не застосовується (підпункт 6.9 пункту 6 Положення).
Отже, в даному випадку банк не несе відповідальності за спричинену ОСОБА_1 матеріальну шкоду внаслідок незаконного заволодіння його кредитними коштами іншими особами, оскільки відповідач не виконав вимоги Положення щодо зберігання спеціального платіжного засобу, ПІНу та інших засобів, які дають змогу користуватися ним, щодо контролювання руху коштів та щодо повідомлення банку про платіжні операції, які ним не виконувалися, допустив розголошення персональних даних та конфіденційної інформації іншим особам, чим сприяв незаконному використанню кредитної картки та кредитних коштів особами, які не мали на це законного права або повноважень.
Суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що доводи позивача про виникнення боргових зобов`язань у відповідача не знайшли свого підтвердження.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе за кредитним договором зобов`язання, внаслідок чого станом на 31.08.2014 року утворилась заборгованість в розмірі 29 505,35 грн., з яких: 19 469,46 грн. – заборгованість за кредитом, 7 563,79 грн. – заборгованість по процентах за користування кредитом, 590,89 грн. – заборгованість по пені та комісії за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 1 381,21 грн. - штраф (процентна складова), і просив стягнути вищевказану заборгованість.
Колегія суддів вважає такі вимоги АТ КБ «ПриватБанк» частково обґрунтованими з огляду на наступне. 
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Встановлено, що в заяві позичальника від 13.07.2011 року процентна ставка не зазначена.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентах за користування кредитом, а також пеню, комісію та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, позивач, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався також на Умови та правила надання банківських послуг, які розміщені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємну частину спірного договору.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 07.05.2020 року у позивача було витребувано Умови та Правил надання банківських послуг, на які він посилався в обґрунтування позову та які були повернуті йому згідно ухвали Снятинського районного суду від 16.10.2014 року, однак вимоги ухвали суду в цій частині позивач не виконав.
Таким чином, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштамита щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи, Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, вказані банком Умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Оскільки позивачем не надано Умов та Правил надання банківських послуг, підписаних відповідачем, то відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).
За наведених обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 19 469,46 грн. заборгованості за тілом кредиту, а в задоволенні решти вимог позову відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача 19 469,46 грн. заборгованості за тілом кредиту, то пропорційно розміру задоволених позовних вимог (65,99%) стягненню з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає 194,70 грн. судового збору за подання позовної заяви та 292,05 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 486,75 грн. судового збору.
Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Снятинського районного суду від 29 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», місцезнаходження якого м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299, - 19 469,46 грн. (дев`ятнадцять тисяч чотириста шістдесят дев`ять гривень 46 копійок) заборгованості за тілом кредиту.
В задоволенні решти вимог позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 486,75 грн. судового збору.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко 
Судді:                                                                        Р.Й. Матківський
І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 19 червня 2020 року