Постанова
Іменем України
 
17 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 344/15339/16-ц
провадження № 61-3986св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - відділ державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2018 року у складі судді Пастернак І. А. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 січня 2019 року у складі колегії суддів: Томин О. О., Мелінишин Г. П., Ясеновенко Л. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції (далі - ВДВС Івано-Франківського МУЮ).
Скарга мотивована тим, що Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області на виконання рішень від 03 квітня та 25 листопада 2014 року було видано виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 101 160,00 грн, що становить 9 000,00 дол. США, та 24 027,63 грн, що становить 1 595,46 дол. США. Виконавчі листи направлені на примусове виконання до ВДВС Івано-Франківського МУЮ. 
Заявник зазначала, що 11 грудня 2014 року державним виконавцем було проведено опис та арешт майна боржника - садового будинку АДРЕСА_1 , про що складено відповідний акт. 
26 грудня 2014 року винесено постанову про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні для надання письмового висновку, звіту про оцінку майна. Однак, нерухоме майно боржника не передано на торги.
Заявник просила визнати незаконною бездіяльність державного виконавця ВДВС Івано-Франківського МУЮ щодо невчинення передбачених Законом України «Про виконавче провадження» дій для передання на примусову реалізацію нерухомого майна боржника ОСОБА_2 під час виконання виконавчого провадження з виконання виконавчих листів Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі № 344/5923/14-ц та у справі № 344/3054/14-ц про стягнення з боржника ОСОБА_2 заборгованості.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2018 року у задоволенні скарги відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державний виконавець вжив заходів для виконання виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_2 боргу на користь ОСОБА_1 відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 січня 2019 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ухвала постановлена з дотриманням вимог закону, скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі, не підлягає.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Відповідно до вимог частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики.
Разом з тим, рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а тому є підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції. 
У травні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що державний виконавець не завершив дій щодо звернення стягнення на належне боржнику нерухоме майно; не здійснив опис і арешт Ѕ частки земельних ділянок боржника; відкривши провадження у 2016 році, суд першої інстанції розглядав скаргу два роки, чим порушив право на справедливий суд.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що 23 червня 2014 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області видано виконавчий лист у справі № 344/3054/2014 (провадження № 2/344/2269/2014) про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 27 грудня 2011 року у розмірі 9 000,00 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 03 квітня 2014 року становить 101 160,00 грн (а. с. 3).
На виконання зазначеного виконавчого листа 09 липня 2014 року державний виконавець ВДВС Івано-Франківського МУЮ Коцан П. Б. відкрив виконавче провадження № 43915275 (а. с. 45).
16 липня 2014 року державний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на садовий будинок АДРЕСА_1 , який належить боржнику ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення 101 160,00 грн та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику в межах суми боргу (а. с. 46).
11 грудня 2014 року державний виконавець Коцан П . Б. провів опис й арешт майна боржника, про що склав відповідний акт (а. с. 47-50).
03 квітня 2015 року державний виконавець виніс постанову про розшук майна боржника, якою оголошено розшук транспортного засобу ИЖ 412, 1980 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , св-во НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 (а. с. 51).
У матеріалах справи містяться копії платіжних доручень від 20 жовтня 2015 року № 3136, від 08 грудня 2015 року № 3914, від 22 січня 2016 року № 98, від 10 лютого 2016 року № 288, від 15 березня 2016 року № 434 про перерахування коштів на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 (а. с. 52-54).
Також на підставі відповіді публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» від 28 липня 2016 року було встановлено, що боржник має відкриті рахунки в публічному акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль». 
Постановою про арешт коштів боржника від 09 серпня 2016 року державний виконавець наклав арешт на грошові кошти боржника у межах суми 101 160,00 грн (а. с. 55).
04 квітня 2018 року старший державний виконавець Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Керніцький А. В. виніс постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, на підставі якої звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_2 у товаристві з обмеженою відповідальністю «Прикарпатський торговий дім» на користь ОСОБА_1 у розмірі 20 % до виплати загальної суми боргу 123 874,11 грн (а. с. 56-58).
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23 квітня 2018 року № 121664493, вбачається, що на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 43522209 від 02 червня 2014 року, виданої державним виконавцем ВДВС Івано-Франківського МУЮ Коцаном П. Б. було накладено арешт на все нерухоме майно - садовий будинок АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 на праві власності (а. с. 59).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України зазначено про те, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України «Про виконавче провадження».
Статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) визначено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону).
Відповідно до статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Під час здійснення виконавчого провадження виконавець має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням.
Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Статтею 447 ЦПК України та частиною першою статті 74 Закону передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
При розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.
Статтею 48 Закону визначено порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника. Так, стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. 
Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статей 19-1 та 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.
На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.
У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.
Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.
Відповідно до частини першої статті 69 Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено, - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці щомісяця надсилають виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України.
Розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків; за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків. З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств, установ і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку із смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках. За іншими видами стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії. Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.
Встановивши, що державний виконавець відповідно до статті 18 Закону вжив передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішення суду, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги.
Доводи касаційної скарги про те, що державний виконавець не завершив дій щодо звернення стягнення на належне боржнику нерухоме майно; не здійснив опис і арешт Ѕ частки земельних ділянок боржника; відкривши провадження у 2016 році, суд першої інстанції розглядав скаргу два роки, чим порушив право на справедливий суд, висновків судів не спростовують та не свідчать про порушення судами норм процесуального права.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 січня 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                           С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров
 
В. М. Сімоненко