Постанова
Іменем  України
 
06 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 187/577/18-ц
провадження № 61-19365св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Жданової В. С. (суддя-доповідач),
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Карпенко С. О., Коротуна В. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2019 року у складі судді                 Говорухи В. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2019  року  у  складі   колегії  суддів:  Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,                 Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 ,     у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила: встановити факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки; визнати майно, належне ОСОБА_3 , а саме: земельну ділянка площею 0,150 га, яка розташована на  АДРЕСА_1 ,                       для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства; збудований, але не прийнятий в експлуатацію житловий будинок малоповерхового житлового будівництва з господарськими будівлями та спорудами, який розташований на  АДРЕСА_1 ; автомобіль ГАЗ 31029, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; визнати за нею, як співзабудовником, право власності на Ѕ частину збудованого за час сумісного проживання із ОСОБА_3 , але не прийнятого в експлуатацію садибного (індивідуального) житлового будинку малоповерхового житлового будівництва з господарськими будівлями та спорудами, який розташований на  АДРЕСА_1 ; право власності на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,150 га, яка розташована на  АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства; право власності на Ѕ частку автомобіля марки ГАЗ 31029, рік випуску 1993, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; змінити черговість одержання права на спадкування та визнати за нею, спадкоємцем четвертої черги за законом, право на спадкування майна спадкодавця ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у першій черзі.
 
Позов мотивований тим, що починаючи з червня 1988 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 вона проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання вони вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали єдиний родинний бюджет, разом здійснювали усі побутові витрати, дрібні і великі, спільно користувались речами, меблями, посудом, фактично виконували права та обов`язки подружжя.
 
Зазначає, що в 1996 році ОСОБА_3 відповідно до рішення Єлизаветівської сільської ради від 24 січня 1996 року № 4 отримав земельну ділянку для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 .                        На вказаній земельній ділянці вони розпочали будівництво житлового будинку. За час спільного проживання був придбаний автомобіль марки ГАЗ 31029, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Вказує, що ОСОБА_3 хворів, і вона здійснювала постійний догляд за ним до моменту його смерті.
 
Після його смерті відкрилась спадщина на все рухоме і нерухоме майно. Вважає, що має право на спадкування в першу чергу за законом одночасно з відповідачем.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від               28 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення факта проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки до 01 січня 2004 року законом не передбачено, а позовні вимоги є невизначеними в частині  періоду спільного проживання з ОСОБА_3 і не породжують для неї правових наслідків; земельна ділянка отримана спадкодавцем у порядку приватизації і є його особистою приватною власністю; суду не надано технічної документації на домоволодіння, а сам будинок не введений в експлуатацію; не надано доказів придбання спірного автомобіля за спільні грошові кошти.
Крім того, відсутні підстави для зміни черговості спадкування.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня                                    2019  року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення,                 а рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області                     від 28 березня 2019 року без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що вона з 1988 року проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 та піклувалася про нього, коли той мав тяжку хворобу. Суд встановив її фактичне проживання з ОСОБА_3 до його смерті, проте всупереч статті 74 СК України в задоволенні вимог щодо визнання спірного майна спільним сумісним майно відмовив. Суд не роз`яснив про неможливість розгляду вимог щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без зазначення конкретного періоду такого проживання. Суд не застосував до спірних правовідносин правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 20 червня 2012 року              у справі № 6-56цс12, відповідно до якої можливе визнання права спільної сумісної власності подружжя на недобудований будинок.
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів
 
У   січні   2020    року   до   суду   касаційної   інстанції   надійшов відзив             ОСОБА_2 , у якому він просить залишити касаційну скаргу без задоволення.
 
Відповідач посилається на те, що в період з 1998 року до 01 січня 2004 року діяв КпШС України, відповідно до якого не передбачалося встановлення факта проживання однією сім`єю; для визнання придбаного майна спільною сумісною власністю необхідно довести, що вказане майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб. 23 лютого 2000 року спірна земельна ділянка передана у власність ОСОБА_3 в порядку реалізації права на безкоштовну приватизацію землі. Спірне домоволодіння у встановленому законом порядку не введене в експлуатацію та не зареєстроване, і  матеріали справи не містять документів технічної інвентаризації із встановленням             у процентному відношенні готовності об`єкта до експлуатації. Безпорадний стан спадкодавця необхідно доказувати відповідними записами в медичних документах.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою   Верховного   Суду від 02 грудня 2019 року відкрито провадження              у справі та витребувано її із суду першої інстанції.
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції                          у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У грудні 2019 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Єлизаветівська сільська рада, Петриківська державна нотаріальна контора, про встановлення факта проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно як на частку в спільній сумісній власності та зміну черговості одержання права на спадкування за законом призначено до судового розгляду.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи                  в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою:                                АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_2 .
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 фактично спільно проживали в АДРЕСА_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
 
Відповідач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 , який після смерті батька, 16 лютого 2018 року звернувся до Петриківської державної нотаріальної контори                         з заявою про прийняття спадщини.
 
ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Єлизаветівської сільської ради                                       від 24 січня 1996 року № 4, набув у власність земельну ділянку площею                 0,150 га, яка розташована на АДРЕСА_1 .
На підставі біржової угоди від 04 листопада 2004 року № 807646                                    ОСОБА_3 набув у власність автомобіль марки ГАЗ 31029, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
 
Згідно з епікризами від 16 квітня 2010 року, і від 24 липня 2015 року та виписками із медичної картки ОСОБА_3 за період з 24 березня 2016 року до 26 травня 2017 року він неодноразово перебував на лікуванні                                                          в КЗ «Дніпродзержинська міська лікарня № 7» Дніпропетровської обласної ради з діагнозом: КТ-ознаки аномалії сечовивідної системи, у зв`язку з чим йому було проведено оперативне втручання. 
ОСОБА_3 хворів на ішемічну хворобу серця, дифузний кардіосклероз, недостатність АВ клапана ІІІ ст., атеросклероз аорти, серцеву               недостатність II А ст. зі збереженою систолічною функцією лівого шлуночка; цукровий діабет 2 типу, гіпертонічною хворобою II ст. Також у нього була аномалія розташування нирок і хронічний пієлонефрит. 
ОСОБА_1 брала участь у догляді та лікуванні хворого ОСОБА_3 , отримувала для нього інсулін.
 
Рішеннями Єлизаветівської сільської ради від 21 липня 2016 року, від                    29 серпня 2016 року, від 22 лютого 2017 року та в травні 2006 року ОСОБА_3 як особі, яка потребує матеріальної допомоги, надавали матеріальну допомогу на лікування та придбання медикаментів. ОСОБА_1 отримала одноразову грошову допомогу на поховання ОСОБА_3 . 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
До сімейних правовідносин, які існували до набуття чинності Сімейним Кодексом України, тобто до 01 січня 2004 року, норми цього Кодексу застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
За змістом статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
 
Положення Кодексу про шлюб та сім`ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу                                в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено. 
 
Ураховуючи зазначене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про відмову в задоволенні позовних вимог щодо встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року є обґрунтованим.
 
Нормами чинного на той час КпШС України не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю було тільки майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 22 КпШС України).
 
Відповідно до статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10, і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_3 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана в приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його приватною власністю.
Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів про те, що спірна земельна ділянка не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя, оскільки отримана  ОСОБА_3 23 лютого 2000 року в порядку приватизації і є його приватною власністю.
 
Стосовно позовних вимог щодо житлового будинку, який розташований на   АДРЕСА_1 , то суди правильно зазначили, що відсутня дозвільна документація на його будівництво та будь-яка технічна документація, будинок  не введений в експлуатацію, право власності на нього не зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тому на такий об`єкт нерухомості не може  бути визнане право власності в судовому порядку.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди не застосували до спірних правовідносин правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі № 6-56цс12, відповідно до якої можливе визнання права спільної сумісної власності подружжя на недобудований будинок, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Переглядаючи вказану справу, Верховний Суд України виходив з того, що будинок будувався подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, на його будівництво надана дозвільна та технічна документація, визначений процент готовності будинку. У даній справі суду не наданий документ на право проведення будівельних робіт або належним чином затверджений проект, технічна документація на відповідність будівельним нормам і правилам. Тобто фактичні обставини справи є різними, а тому посилання заявника на постанову Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі № 6-56цс12 є безпідставним.
 
Суд першої інстанцій та апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про зміну черговості одержання права на спадкування врахували висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 200/21452/15-ц, та обґрунтовано зазначили, що сам по собі факт проживання із спадкодавцем протягом певного часу і відповідна взаємна турбота осіб, які проживають разом, не є підставою для зміни черговості спадкування.
 
З огляду на зазначене, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачкою права власності на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,150 га, і Ѕ недобудованого житлового будинку, розташованих на   АДРЕСА_1 ; зміну черговості одержання права на спадкування.
 
Разом з тим колегія суддів суду касаційної інстанції не погоджується                               з висновком суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, щодо відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факта проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та дружини; визнання автомобіля марки ГАЗ 31029, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і визнання права власності за позивачкою на Ѕ частку цього автомобіля, виходячи з такого.
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання факта проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка і жінки, суди виходили з того, що до 01 січня 2004 року законом не передбачено встановлення факта проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а позовні вимоги ОСОБА_1 є невизначеними в частині  періоду спільного проживання з 
ОСОБА_3 ОСОБА_1 заявляючи позовні вимоги, в прохальній частині позову дійсно не конкретизувала період проживання однією сім`єю, проте                           із мотивувальної частини позову вбачається, що вона проживала з ОСОБА_3 , починаючи  з червня 1988 року до ІНФОРМАЦІЯ_1, інших періодів не зазначено.
При цьому суди виявили надмірний формалізм, оскільки , встановивши факт спільного проживання  ОСОБА_1 і ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1988 року до ІНФОРМАЦІЯ_1, мали можливість задовольнити позовні вимоги частково щодо періоду з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1, а не відмовляти у встановленні даного факту в цілому. 
 
З приводу заявлених вимог щодо придбаного 04 листопада 2004 року               ОСОБА_3 автомобіля марки ГАЗ 31029, реєстраційний номер НОМЕР_1 , слід зазначити таке.
Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на особу, яка її спростовує.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від ІНФОРМАЦІЯ_1 у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня                    2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. 
 
Суди не встановили й відповідач не довів, що наявні підстави для спростування презумпції спільності майна подружжя, придбаного після                01 січня 2004 року.
 
Відповідно до статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Отже, спірний автомобіль марки ГАЗ 31029, рік випуску 1993, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та підлягає поділу в рівних частках, оскільки набутий ОСОБА_3 04 листопада 2004 року, під час проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю.
 
Суд першої інстанцій та апеляційної суд вказаних обставин і вимог закону не врахували та дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факта проживання    ОСОБА_1 і ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1; визнання автомобіля марки ГАЗ 31029, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_1 та визнання за позивачкою права власності на Ѕ частку цього автомобіля, у зв`язку із чим рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню в цій частині з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог .
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині встановлення факта проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та дружини з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1; визнання автомобіля марки ГАЗ 31029, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_1 та визнання за позивачкою права власності на Ѕ частку цього автомобіля, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову. В іншій частині рішення суддів підлягають залишенню без змін.
 
Щодо судових витрат 
 
Згідно з частинами першою, тринадцятою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки суд касаційної інстанції задовольнив частково касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасував рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення майнової і немайнової вимоги та ухвалив нове судове рішення про часткове їх задоволення, то відповідно до частини першої статті 416 ЦПК України понесені ОСОБА_1 документально підтвердженні судові витрати у зв`язку з розглядом справи в суду першої інстанції                                               у розмірі 787 грн 70 коп., переглядом справи в суді апеляційної інстанції                          у розмірі 2 114 грн 40 коп. та суді касаційної інстанції у розмірі                                          2 819 грн 20 коп. покладаються на ОСОБА_2 .
 
Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області                   від 28 березня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду            від 24 вересня 2019 року в частині встановлення факта проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки, визнання автомобіля спільною сумісною власністю та визнання права власності на Ѕ частку автомобіля, скасувати.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 в скасованій частині задовольнити частково.
 
Визнати факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1              і ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Визнати спільним сумісним майном ОСОБА_1                            і ОСОБА_3 автомобіль марки ГАЗ 31029, рік випуску 1993, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 .
 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку автомобіля марки ГАЗ 31029, рік випуску 1993, реєстраційний                           номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 .
 
В іншій частині рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2019  року залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 721 грн 30 коп. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. С. Жданова  	
Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	С. О. Карпенко  	
 	В. М. Коротун