ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2491/19  Номер провадження 22-ц/814/1264/20	Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Дорош А.І., Триголов В.М,
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Цокало Тетяни Михайлівни, представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м.Полтави від 26 лютого 2020 року (час ухвалення судового з 16:57:06 год. до 17:10:56 год.; дата виготовлення повного тексту судового рішення - 02 березня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання батька.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

                                     В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на його утримання у розмірі 1/5 частини усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня подачі позову і довічно.
Заявлені вимоги мотивовані тяжким матеріальним становищем, оскільки він є пенсіонером за віком та його пенсія складає лише 1 560 грн., проживанням у чужих людей, які йому допомагають у придбанні дорогих ліків, так як він дуже хворіє. Його діти жодної матеріальної допомоги не надають, джерел доходу, окрім пенсії він не має. 
Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 26 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. 
Стягнуто з  ОСОБА_1  та ОСОБА_4  на користь  ОСОБА_3  аліменти на його утримання у розмірі по 1/10 частині заробітку (доходу) з кожного, починаючи з 22 жовтня 2019 року довічно. Вирішено питання судових витрат. Рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційних скаргах адвокат Цокало Т.М., представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційних скарг адвоката Цокало Т.М. зазначається, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам відповідача ОСОБА_1 про те, що він на даний час сплачує аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі ј частини усіх доходів щомісячно, до досягнення повноліття починаючи з 28.01.2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також доводам відповідача ОСОБА_2 про те, що вона має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , надає матеріальну допомогу своїй матері ОСОБА_6 , яка хворіє на цукровий діабет, проживає з нею та не сама не працює.
Всупереч вимогам ст.202 СК України суд зробив помилковий висновок про те, що наявність у позивача статусу пенсіонера за віком є достатньою підставою для задоволення позову.
Окрім того, в апеляційних скаргах зазначено, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що жодними дозами позивач не підтвердив факт своєї хвороби та постійного придбання вартісних ліків та і взагалі потребу в наданні йому матеріальної допомоги.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав:
Відповідно до п.1 ч.1 ст.371, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є батьком відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , проживає окремо від відповідачів, не працює.
Згідно довідки Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 25 вересня 2019 року №1053 ОСОБА_3 перебуває на обліку Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області і отримує пенсію за віком у розмірі 1 564 грн.(а.с.3).
ОСОБА_1 має неповнолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на утримання якої сплачує аліменти на підставі рішення суду у розмірі ј частини заробітку.
ОСОБА_2 має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі матеріальної допомоги позивачу не надають, є особами працездатного віку, на їх утриманні перебувають неповнолітні діти, стан здоров`я та матеріальний стан сторін.
Також суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач ОСОБА_2 має можливість надавати матеріальну допомогу одному з батьків, на переконання суду таку допомогу вона може надавати і другому з батьків.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг, апеляційний суд виходить з такого.
Відповідно до статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.
Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.
Відповідно до статті 203 СК України дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.
За змістом статті 202 СК України необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків і потреба у матеріальній допомозі.
Згідно зі статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
За змістом положень ст.12, ст.13, ст.89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судоми у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. 
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Матеріалами справи підтверджується, що позивач є батьком відповідачів, він є непрацездатною особою за віком, отримує мінімальну пенсію за віком.
На переконання апеляційного суду отримання позивачем доходу (пенсії) у розмірі прожиткового мінімуму, який має забезпечувати мінімальні фізіологічні та соціальні потреби особи, за відсутності доказів про наявність у нього інших доходів, житла, певних соціальних пільг, тощо є достатньою обставиною, що свідчить про потребу у матеріальній допомозі.
Відповідачі по справі всупереч вимогам процесуального закону не спростували доводи позивача про те, що він був позбавлений житла і майна, та існує виключно на мінімальну пенсію. Також відповідачами не доведено існування обставин, передбачених ст.204 СК України.
При визначенні розміру аліментів на утримання батька суд першої інстанції дотримався балансу інтересів усіх сторін спору, визначивши суму аліментів, яка не може бути занадто обтяжливою для відповідачів за встановлених обставин. 
Зважаючи на предмет спору, характер спірних правовідносин, встановлені фактичні обставини і доводи апеляційних скарг слід вважати виконаним обов`язок суду щодо обґрунтування своїх висновків по суті спору у відповідності до критеріїв практики застосування пункту першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
В апеляційних скаргах відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення, у зв`язку з чим апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції. 
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.371, п.2 ч.1 ст.374, ст.375, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В: 

Апеляційні скарги адвоката Цокало Тетяни Михайлівни, представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 26 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

     Головуючий суддя                                                   О. А.Лобов  

     Судді                                                                         А.І.Дорош

В.М. Триголов