ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2020 року
м. Київ
справа № 759/19863/18
провадження № 51-4457км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючої                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 червня 2019 року стосовно останнього у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42013110080000171,  за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_2 , раніше судимого за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2011 року за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на 200 годин,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України. 
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року ОСОБА_7  засуджено за ч. 2 ст. 389 КК України до покарання у виді арешту на строк 2 місяці.
На підставі статей 71, 72 КК України за сукупністю вироків шляхом складання покарань за цим вироком та вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2011 року остаточно призначено ОСОБА_7  покарання  у виді арешту на строк 2 місяці 25 днів.
Оскаржуваною ухвалою Київського апеляційного суду від 11 червня 2019 року зазначений вирок місцевого суду залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_7 , будучи засудженим за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2011 року до покарання у виді громадських робіт, ухилився від його відбування. Так, 09 вересня 2012 року ОСОБА_7 отримав направлення до Спеціальної школи інтернату № 15, розташованої на просп. Перемоги, 113 у м. Києві, для відпрацювання громадських робіт на строк 200 годин, призначених за вказаним вироком, та з 10 серпня 2012 року був письмово ознайомлений зі встановленим для нього графіком. Однак, маючи реальні можливості виконати покладені на нього судом обов`язки, починаючи з 03 вересня 2012 року, не з`являвся для відпрацювання громадських робіт без поважних причин.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 закрити на підставі ст. 49 КК України. При цьому захисник, не оспорюючи висновків суду щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій, стверджує, що судом першої інстанції під час призначення покарання у достатній мірі не враховано даних про особу засудженого, наявності декількох пом`якшуючих обставин, а саме визнання останнім своєї винуватості в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та щирого каяття,  належним чином не мотивовано рішення щодо визначення саме такої міри покарання, як арешт, унаслідок чого, на його переконання, безпідставно не застосовано ст. 69 КК України. На думку захисника, вказані обставини залишилися поза увагою і суду апеляційної інстанції. Крім цього, захисник у касаційній скарзі наводить аргументи щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України. Зокрема зазначає, що останній вчинив злочин, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості, 03 вересня 2012 року, тобто з дня вчинення ним злочину до дня набрання вироком законної сили минув строк, визначений п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України. Разом із цим, захисник вказує, що підстави для зупинення перебігу давності, передбачені ч. 2 ст. 49 КК України, відсутні, оскільки належних даних про те, що ОСОБА_7 ухилявся від досудового слідства, у матеріалах кримінального провадження немає, а сама лише наявність постанови про оголошення його у розшук не може бути беззаперечним підтвердженням такого ухилення.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні суду касаційної інстанції прокурор  ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_6 , та просила залишити її без задоволення, а судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши думку прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу (ч. 2 ст. 438 КПК України).
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 не оспорює висновків суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 389 КК України. 
Доводи захисника про наявність підстав для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності колегія суддів вважає безпідставними, зважаючи на таке.  
Частиною 2 ст. 389 КК України за ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт передбачено покарання у виді арешту на строк до 6 місяців або обмеження волі на строк до 3 років.
Згідно з ч. 2 ст. 12 КК України злочином невеликої тяжкості є злочин, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 2 років, або інше, більш м`яке покарання за винятком основного покарання у виді штрафу в розмірі понад 3 тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, злочин, передбачений ч. 2 ст. 389 КК України, який інкримінований ОСОБА_7 , є злочином невеликої тяжкості.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 3 роки.
Стаття 49 КК не містить окремої вказівки щодо особливостей обрахування строку давності стосовно триваючих злочинів, яким є, зокрема, і злочин, передбачений ч. 2 ст. 389 КК України. Тим не менше, особливість таких злочинів полягає в тому, що вони продовжують вчинятися (тривати) на стадії закінченого злочину.
Так, при триваючих злочинах протиправна поведінка має невизначено тривалий характер, тобто вона може здійснюватися як завгодно довго.  
Водночас злочини, що полягають у невиконанні обов`язку, який має тривалий характер належать до триваючих злочинів.
Початком триваючого злочину є вчинення особою діяння, безпосередньо спрямованого на виконання об`єктивної сторони складу злочину; закінченням – досягнення діянням стадії закінченого злочину; завершенням – момент, починаючи з якого особа більше не вчиняє злочин за своєю волею (припинення злочину) чи незалежно від її волі (переривання) злочину.
Аналізуючи указане, колегія суддів вважає, що у разі вчинення триваючого злочину першим днем строку давності є день, наступний за днем завершення злочину, оскільки реалізація підходу обчислення строків давності з моменту вчинення дії чи бездіяльності, яка вже утворює закінчений склад злочину, може потягти за собою фактичну безкарність злочинних посягань, які можуть тривати роками.
Таким чином, враховуючи, що протиправні дії ОСОБА_7 полягали у невиконанні обов`язку, покладеного на нього за вироком Шевченківського районного суду від 20 грудня 2011 року, та були припинені всупереч його волі, зокрема після його  затримання 05 грудня 2018 року, то строки давності у цьому разі слід обчислювати з 06 грудня 2018 року.
При цьому, як убачається з матеріалів кримінального провадження, з дня вчинення ОСОБА_7 злочину і до дня набрання вироком законної сили строки, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, не сплинули, а отже немає і підстав для його звільнення від кримінальної відповідальності на підставі цього Закону.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає неспроможними і доводи захисника щодо відсутності підстав для зупинення перебігу давності, передбачених ч. 2 ст. 49 КК України, з огляду на те, що матеріали справи не містять підтверджень ухилення ОСОБА_7 від органів досудового розслідування, оскільки у цьому разі перебіг давності обчислюється з моменту припинення протиправних дій, а тому посилання захисника на зазначену норму закону є необґрунтованими.
Доводи у касаційній скарзі щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та суворості покарання, яке призначено ОСОБА_7 без урахування положень ст. 69 КК України, колегія суддів вважає безпідставними у зв`язку з таким.
За змістом ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і  полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Водночас згідно із ч. 2 зазначеної норми покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті Особливої частини цього Кодексу.
З мотивувальної частини вироку місцевого суду, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, видно, що, обираючи вид та розмір покарання ОСОБА_7 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до положень ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості, дані про його особу, а саме те, що останній раніше засуджений за вчинення корисливого злочину, ухилявся від органів досудового розслідування і тривалий час перебував у розшуку.
Разом з цим суд враховав обставину, що пом`якшує покарання, – щире каяття, а також конкретні обставини вчинення злочину, характер і спосіб скоєного.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, дані про особу засудженого, конкретні обставини скоєння злочину, характер та спосіб вчиненого кримінального правопорушення, суд обґрунтовано призначив засудженому   ОСОБА_7 покарання в межах санкцій інкримінованого йому злочину.
Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК України.
Таким чином, необхідності призначення засудженому ОСОБА_7 покарання із застосуванням вимог ст. 69 КК України за злочин, передбачений ч. 2 ст. 389 КК України, у касаційній скарзі достатньо не мотивовано та під час розгляду кримінального провадження колегією суддів не встановлено.
Водночас колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для врахування повного визнання вини як додаткової обставини, яка пом`якшує покарання, оскільки ця обставина є складовою щирого каяття, що як пом`якшуюча покарання обставина відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим її осудом, визнанням своєї провини, висловленням жалю з приводу вчиненого, бажанням виправити ситуацію, що склалася, а також готовністю понести за вчинене передбачену законом відповідальність.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень у цьому кримінальному провадженні, колегією суддів не встановлено.
Урахувавши наведене та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах  ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, а судові рішення стосовно останнього слідзалишити без зміни.
З цих підстав Суд ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7   залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва  від 26 грудня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 червня 2019 року стосовно ОСОБА_7 – без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                ОСОБА_3