Постанова
Іменем України
 
24 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 750/11802/18-ц
провадження № 61-18893св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Мамонової О. Є., Бобрової І. О., Шитченко Н. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У листопаді 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Позов мотивовано тим, що 25 вересня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (далі - АКБ «Райффайзенбанк Україна») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ML-OAQ/008/2006, що складається з двох нероздільних частин, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 100 000,00 доларів США зі сплатою плаваючої процентної ставки, на строк у 366 днів, із виплатою процентів після закінчення строку дії кредитного договору.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між 
АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 25 вересня 2006 року укладений договір іпотеки № РСL-OAQ/008/2006, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку вказану квартиру, що належить їй на праві власності.
 
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 липня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 25 вересня 2006 року № ML-OAQ/008/2006 у розмірі 1 030 061,14 грн.
 
Посилаючись на статтю 33 Закону України «По іпотеку», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило звернути стягнення на заставне майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_1 , на свою користь шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Кошти отримані від реалізації заставленого майна направити на погашення заборгованості у сумі 1 030 061,14 грн перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором від 25 вересня 
2006 року № ML-OAQ/008/2006.
 
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 січня 
2019 року у задоволені позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено.
 
Рішення мотивоване тим, що позивач позасудовим порядком звернення стягнення на предмет іпотеки не скористався, при цьому не довів у суді неможливість застосування цього порядку, який визначений іпотечним договором і передбачений законом.
 
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2019 року скасовано. Позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 вересня 2006 року № ML-OAQ/008/2006 у загальному розмірі 
1 030 061,14 грн, із яких: 790 413,69 грн - залишок заборгованості за кредитом, 113 037,89 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 
126 609,56 грн - пеня за прострочення виконання зобов`язання, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: 
 
АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що відповідно до положень статей 12, 33 Закону України «Про іпотеку» наявні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки встановлено факт невиконання боржником основного зобов`язання.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У жовтні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернігівського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач позасудовим порядком звернення стягнення не скористався, тому пред`явлений позов є передчасним і таким, що не підлягає задоволенню. Крім того, в матеріалах справи міститься лише договір про відступлення права вимоги за кредитним договором, проте договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором відсутній.
 
Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Встановлені судами обставини
 
25 вересня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є 
ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ML-OAQ/008/2006, за умова якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 100 000,00 доларів США з плаваючою процентною ставкою, строком до 27 вересня 2021 року, на придбання нерухомого майна - квартири 
АДРЕСА_1 , а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати і повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, визначені у цьому договорі.
 
Підпунктом 1.3.1.6 пункту 1.3.1 вказаного договору встановлено, що у випадку використання позичальником кредиту на придбання нерухомого майна право позичальника на отримання кредиту виникає з моменту на вибір банку та на умовах запропонованих банком укладання чи забезпечення укладання з банком одного з нижченаведених договорів іпотеки:
- договору іпотеки;
- договору іпотеки (майнової поруки).
 
Незважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх борових та інших зобов`язань за цим договором (у тому числі, але не виключно, встановлених пунктом 2.3.7 та статтею 3 цього договору) та/або умов 

договору іпотеки, та/або умов договору іпотеки (майнової поруки), та/чи договору поруки (надалі - вимоги). При цьому, виконання боргових зобов`язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимог (пункт 1.9.1).
 
Сторони дійшли згоди, що на забезпечення своїх зобов`язань за цим договором позичальник, керуючись положеннями чинного законодавства та умовами цього договору, зобов`язується передати чи/та забезпечити передачу майновим поручителем в іпотеку банку предмет іпотеки, що перебуває у власності позичальника чи/та майнового поручителя (пункт 3.1).
 
На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 
25 вересня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір № РСL-OAQ/008/2006, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Ющенко О. С., відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала банку в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 , та належить їй на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 25 вересня 
2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Ющенко О. С. за реєстровим № 4570.
 
За статтею 2 вказаного договору іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо виконання іпотекодавцем кожного і всіх його боргових зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього. Зокрема, іпотека за цим договором забезпечує виконання таких вимог іпотекодержателя: повернення кредиту (пункт 2.1.1); сплата процентів за користування кредитом (пункт 2.1.2); сплата пені за прострочення повернення кредиту та процентів, а також сплата штрафу за нецільове використання кредиту (пункт 2.1.3); відшкодування збитків, витрат та будь-яких інших тарифів, комісій викликаних порушенням кредитного договору (пункт 2.1.4); розмір боргових зобов`язань (пункт 2.1.5).
 
Статтею 6 іпотечного договору урегульовані умови задоволення вимог іпотекодержателя з вартості предмета іпотеки.
 
За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель може задовольнити такі вимоги (далі - «фактичні вимоги»): (а) всі боргові зобов`язання, не сплачені іпотекодавцем, у тому числі заборгованість з овердрафту і (б) вимоги щодо повного відшкодування всіх 

збитків, завданих порушенням іпотекодавцем його зобов`язань за цим договором, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотекодержателем у зв`язку із реалізацією його прав за цим договором (пункт 6.1) іпотекодержатель має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі «фактичні вимоги» негайно після виникнення будь-якої із таких обставин (далі - «іпотечні випадки»):
(а) несплати іпотекодавцем іпотекодержателю будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі;
(б) порушення іпотекодавцем будь-якого з його зобов`язань за статтею 5 цього договору;
(в) інших обставин, передбачених чинним законодавством України, кредитним договором та цим договором (пункт 6.2).
 
Згідно з пунктом 6.3 жодне положення цього договору не може тлумачитись як таке, що обмежує:
а) права іпотекодержателя звернутись до уповноважених органів за захистом своїх прав в порядку, встановленому чинним законодавством України;
б) права сторін встановити договірний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
За умовами пункту 6.4 іпотечного договору сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель має право самостійно обрати такі шляхи позасудового врегулювання:
іпотекодержателю належить право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому чинним законодавством України, цим сторони дійшли згоди, що ціна продажу предмета іпотеки у випадку його продажу іпотекодержателем, буде визначатися наступним чином:
а) початкова ціна продажу предмета іпотеки визначається іпотекодержателем, але вона повинна бути нижче його вартості, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки;
б) при неможливості продажу предмета іпотеки за ціною, визначеною згідно з підпунктом а) цього пункту протягом одного місяця з моменту початку позасудового врегулювання, ціна продажу предмета іпотеки визначається іпотекодержателем, але вона повинна бути не нижче його вартості, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки і зменшеної на 10 відсотків;
в) при неможливості продажу предмета іпотеки за ціною, визначеною згідно з підпунктом б) цього пункту протягом двох місяців з моменту початку позасудового врегулювання, ціна продажу предмета іпотеки визначається іпотекодержателем, але вона повинна бути не нижче його вартості, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки і зменшеної на 20 відсотків (пункт 6.4.1).
 
При виникненні «іпотечного випадку» іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю іпотечне повідомлень (цінним листом або листом з повідомленням про вручення за адресою, вказаною у цьому договорі) з вказівкою про загальну суму боргових зобов`язань та граничний строк погашення боргових зобов`язань. У випадку непогашення іпотекодавцем боргових зобов`язань у строк, передбачений у іпотечному повідомленні право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя у день, наступний за останнім днем строку погашення боргових зобов`язань, вказаному у іпотечному повідомленні. При цьому іпотекодержатель зобов`язаний реалізувати предмет іпотеки протягом 1 (одного) року, а суму, отриману від реалізації, направити на погашення боргових зобов`язань та інших «фактичних вимог». Залишок коштів отриманих від реалізації предмета іпотеки, після погашення боргових зобов`язань, інших «фактичних вимог» та відшкодування всіх витрат іпотекодержателя, повертається іпотекодавцю відповідно до чинного законодавства України (пункт 6.4.2).
 
Застереження: сторони встановлюють, що положення пункту 6.4 з підпунктами цього договору, разом з іншими положеннями цього договору, являють собою повний укладений договір між сторонами про задоволення вимог іпотекодержателя, у якому сторони визначили можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
На підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10 грудня 2010 року та договору про відступлення права вимоги від 10 грудня 2010 року ПАТ «ОТП Банк» передано ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги до ОСОБА_1 за укладеними кредитним та іпотечним договорами.
 
Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 липня 
2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 25 вересня 2006 року 
№ ML-OAQ/008/2006 у сумі 1 030 061,14 грн.
 
Вказаним рішенням встановлено, що загальна заборгованість за кредитним договором складається із: 790 413,69 грн - залишок заборгованості за кредитом, 
113 037,89 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 
126 609,56 грн - пеня за прострочення виконання зобов`язання.
 
20 серпня 2018 року на адресу іпотечної квартири ( АДРЕСА_1 ) та повторно 20 вересня 2018 року на адресу: АДРЕСА_3 , 
ТОВ «ОТП Факторинг Україна» цінним листом направило Довбиш В. Г. досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором від 25 вересня 
2006 року № ML-OAQ/008/2006 (вимога про усунення порушень) від 20 серпня 
2018 року № В44, у якому зазначено про необхідність сплати заборгованості за кредитом у сумі 1 030 061,14 грн із повідомленням про право задоволення вимог за кредитним договором відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
 
Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
 
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
 
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.
 
Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
 
Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.
 
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, порушення обов`язків іпотекодавцем, суд приймаючи рішення про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюється іпотекодержателем від свого імені, у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною, встановленою за згодою сторін або на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. При цьому незазначення судом лише у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
 
У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
 
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За таких обставин, апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки невиконання грошового зобов`язання призвело до виникнення заборгованості за кредитним договором, та дає право іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження.
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивач позасудовим порядком звернення стягнення не скористався, тому пред`явлений позов є передчасним і таким, що не підлягає задоволенню, не заслуговують на увагу, оскільки право на звернення до суду у кредитора виникає у разі порушення зобов`язання боржником. Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку», одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону).
 
З огляду на вказане Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).Право вибору способу захисту: чи стягнення заборгованості, чи звернення стягнення на предмет іпотеки і, відповідно, обрання способу звернення стягнення на предмет іпотеки - належить кредитору (іпотекодержателя). 
 
Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що в матеріалах справи міститься лише договір про відступлення права вимоги за кредитним договором, проте договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором відсутній, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються змістом укладеного позивачем ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» договору від 10 грудня 2010 року, у преамбулі якого зазначено, що цей договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, а в пункті 1.1 договору вказано, що за цим договором відступлені вимоги за кредитними договорами, згідно з додатку, забезпечені іпотекою/заставою.
 
Розглядаючи зазначений позов, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         О. В. Ступак

  І. Ю. Гулейков

  Г. І. Усик