ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3353/20 Справа № 199/4020/16 	  	Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л.Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,
за участю секретаря - Порубай М.Л., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 25.06.2008 року між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», в особі начальника Єкатеринославського відділення Дніпропетровської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» Степанової О .Л., та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту №990/03-48. Згідно з п. 1.1. Договору відповідачу 1 було надано на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 23 532 долари США 00 центів, зі сплатою 13,50% річних, із кінцевим терміном погашення заборгованості за Кредитом до 24 червня 2015 року на умовах, визначених цим Договором. Відповідно п.1.2. Договору, кредит надається на наступні цілі: на придбання автомобіля марки Nissan TIIDA, 2008 року випуску, синього кольору, згідно з договором купівлі-продажу №1913/к-п від 09.06.2008 року, укладений з ПТПП «Сінгл». В якості забезпечення данного договору між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 25.06.2008 року був укладений договір поруки №15, згідно з умовами якого ОСОБА_2 зобов`язується солідарно відповідати за виконання ОСОБА_1 умов щодо сплати суми кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії та можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором про надання кредиту №990/03-48 від 25 червня 2008 року. Зобов`язання позивача, визначені у договорі кредиту №990/03-48 від 25 червня 2008 року, були виконані належним чином та у повному обсязі, що підтверджується заявою на видачу готівки №І від 25 червня 2008 року. Станом на 10 грудня 2015 року загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитом складає 26887 дол.США 41 центів, що в еквіваленті станом на 10.12.2015 року становить 615585 грн. 02 коп., із них: 13725,38 дол.США (314241,45 грн.) - сума заборгованості за кредитом; 5530,99 дол.США (126631,56 грн.) - сума заборгованості за відсотками; 6681,74 дол.США (152977,99 грн.) - сума пені за несвоєчасне повернення кредиту; 949,29 дол.США (21734,02 грн.) - сума пені за повернення відсотків. 
З урахуванням викладеного, позивач звернувся з позовом та просив суд стягнути солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 26887,41 дол. США, що в еквіваленті станом на 10.12.2015 року становить 615585 грн.02 коп., а також судовий збір у розмірі 9173,78 грн.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь АТ «АЛЬФА БАНК» заборгованість за кредитним договором №990/03-48 від 25.06.2008 року у сумі 527 177 гривень 80 копійок, що в еквіваленті становить 24 490,60 доларів США, яка складається із: заборгованості за основною сумою боргу - 295 448 гривень 69 копійок, що в еквіваленті становить 13 725,38 доларів США,; заборгованості за відсотками - 100 329 гривень 23 копійки, що в еквіваленті становить 4 660,90 доларів США; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 99 600 гривень 58 копійок та пені за несвоєчасне повернення відсотків - 31 799 гривень 30 копійок. Вирішено питання щодо судових витрат. В іншій частині позову - відмовлено.
Не погодившись із таким рішенням суду в частині задоволених позовних вимог,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення суду у вказаній частині, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.
АТ «АЛЬФА БАНК» відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року в оскаржуваній частині - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.
Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , не скористалися.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 25.06.2008 року між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», в особі начальника Єкатеринославського відділення Дніпропетровської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» Степанової О.Л., та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту №990/03-48.
Згідно з п. 1.1. Договору, відповідачу було надано на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 23 532 долари США 00 центів, зі сплатою 13,50% річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості за Кредитом до 24 червня 2015 року на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до п.1.2. Договору, кредит надається на наступні цілі: на придбання автомобіля марки Nissan TIIDA, 2008 року випуску, синього кольору, згідно з договором купівлі-продажу №1913/к-п від 09.06.2008 року, укладеного з ПТПП «Сінгл».
В якості забезпечення даного договору між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 26.05.2008 року був укладений договір поруки №15, згідно з умовами якого ОСОБА_2 зобов`язується солідарно відповідати за виконання ОСОБА_1 умов щодо сплати суми кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії та можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором про надання кредиту №990/03-48 від 25 червня 2008 року.
Встановлено, що зобов`язання позивача, визначені у договорі кредиту №990/03-48 від 25 червня 2008 року, були виконані належним чином та в повному обсязі, що підтверджується заявою на видачу готівки №І від 25 червня 2008 року.
На виконання умов даного кредитного договору відповідачкою ОСОБА_1 було здійснено наступні платежі:
14.07.2008 року - 282,35 дол. США заборгованості за кредитом та 282,35 дол. США відсотків по кредиту (т.1, а.с.40);
06.08.2008 року - 277,65 дол. США заборгованості за кредитом та 298,24 дол. США відсотків по кредиту (т.1, а.с.41);
15.09.2008 року - 299,56 дол. США заборгованості за кредитом та 250,44 дол. США відсотків по кредиту (т.1, ас.42);
15.10.2008 року 260,44 дол. США заборгованості за кредитом та 273,98 дол. США відсотків по кредиту (т.1 , а.с.43);
14.11.2008 року - 280,00 дол. США заборгованості за кредитом та 262 дол. США відсотків по кредиту (т.1, а.с.44);
12.12.2008 року - 286,15 дол. США заборгованості за кредитом та 233,85 дол. США відсотків по кредиту (т.1, а.с.45);
15.01.2009 року - 273,9 дол. США заборгованості за кредитом та 280,03 дол. США відсотків по кредиту (т.1, а.с.46);
16.02.2009 року - 3,97 дол. США заборгованості за кредитом та 236,03 відсотків по кредиту (т1, а.с.47);
18.02.2009 року - 0,09 дол. США заборгованості за кредитом та 275,91 відсотків по кредиту (т.1, а.с.48);
13.03.2009 року - 4000 грн.(т.1, а.с.49);
15.04.2009 року - 280,00 дол. США заборгованості за кредитом та 253,92 дол. США - відсотків по кредиту (т.1, а.с.50);
15.05.2009 року - 280,07 дол. США заборгованості за кредитом та 234,81 дол. США відсотків по кредиту (т.1, ас.51);
15.06.2009 року - 280,19 дол. США заборгованості за кредитом та 223,99 відсотків по кредиту(т.1, а.с.52);
12.10.2009 року - 200 грн.(т.1, а.с.53);
14.12.2009 року 200 грн.(т.1, а.с.54);
14.01.2010 року - 200 грн.(т.1, а.с.55);
16.06.2011 року - 10 000 дол. США (т.1, а.с.56);
12.12.2012 року - 4904,00 дол. США (т.1, а.с.57);
15.08.2013 року - 246,00 дол. США (т.1, а.с.58).
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого представником позивача, загальна сума заборгованості у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору складає 527 177,80 грн., що в еквіваленті становить 24 490,60 доларів США, яка складається із: заборгованості за основною сумою боргу - 295 448 гривень 69 копійок, що в еквіваленті становить 13 725,38 доларів США,; заборгованості за відсотками - 100 329 гривень 23 копійки, що в еквіваленті становить 4 660,90 доларів США; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 99 600 гривень 58 копійок та пені за несвоєчасне повернення відсотків - 31 799 гривень 30 копійок.
10.09.2019 року Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05.11.2019 року по даній справі залучений правонаступник АТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-Банк».
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «АЛЬФА БАНК» заборгованість за кредитним договором №990/03-48 від 25.06.2008 року у сумі 527 177 гривень 80 копійок, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості розрахунку заборгованості, наданого позивачем, а також відсутності у відповідача ОСОБА_1 доказів на спростування даного розрахунку.
Також, суд першої інстанції встановив, що строк позовної давності позивачем не пропущено.
Відмовляючи в частині стягнення заборгованості солідарно зі ОСОБА_2 , суд першої інстанції посилався на наявність постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.05.2018 року по справі №199/1657/17-ц, в якому Договір поруки №15, укладений 25.06.2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнаний припиненим.  
Колегія суддів переглядає рішення суду лише в частині задоволених позовних вимог, оскільки в іншій частині рішення суду апелянтом не оскаржується.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що Банк звернувся до суду з позовною заявою лише 07.06.2016 року, тобто поза межами позовної давності, оскільки останній платіж відповідачем було внесено 12.12.2012 року у розмірі 39197,67 грн. 
Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.
Так, згідно ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, такого правового висновку дійшов ВС України у справі 6-14цс14 від 18 червня 2014 року.
Тобто, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Таким чином, як вбачається з наданого позивачем розрахунку, останній платіж здійснений відповідачем 15.08.2013 року у розмірі 246,00 дол. США, а з позовом банк звернувся 07.06.2016 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.
Крім того, як було встановлено судом першої інстанції,  відповідно до довідки від 23.09.2019 року сума коштів, внесених ОСОБА_1 15.08.2013 року у розмірі 246 дол. США, була зарахована у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25.06.2008 року. А також, факт сплати та зарахування даних коштів у рахунок заборгованості за даним кредитним договором визнавалось ОСОБА_2 у запереченнях на позов від 12.08.2016 року (т.1. а.с.37-39).
На спростування вказаних обставин апелянтом не надано ніяких належних доказів.
Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За правилами ст.ст. 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений (строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом (зобов`язання (неналежне виконання).
Таким чином, враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «АЛЬФА БАНК» заборгованість за кредитним договором №990/03-48 від 25.06.2008 року у сумі 527 177 гривень 80 копійок.
Щодо розміру нарахованої пені за прострочення виконання зобов`язань слід зазначити, що ч.1 ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).
Відповідно до вимог стст. 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (ст.610, п. 3 ч. 1 ст.611 ЦК України) з першого дня прострочення та доти, доки зобов`язання не буде виконане.
Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її  розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.
Отже, позивач має право на стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.10.2018 року по справі № 369/10890/15-ц.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові 3.09.2014 у справі №6-100цс14, ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.
Так, в даному випадку розмір заборгованості, за курсом НБУ :
за відсотками - 100329 гривень 23 копійки, тоді як розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 31799,30 грн.;
за основною сумою боргу - 295 448 гривень 69 копійок, тоді як розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 99600,58 грн.
Тобто, розмір пені, як за основною сумою заборгованості та за нарахованими відсотками, втричі менший за саму заборгованість, на яку її було нараховано.
Саме тому, зважаючи на ч. 3 ст. 551 ЦК України, з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України, розмір пені в такому випадку зменшенню не підлягає.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                 В.С. Городнича

Судді:                                                                         О.П. Варенко

                                                                        О.В. Лаченкова