ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/27996/19	Головуючий у 1-й інстанції Грицай К.М. 	
Провадження № 22-ц/817/501/20 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Сташків Б. І., Щавурська Н. Б., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу № 607/27996/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 січня 2020 року, ухваленого суддею Грицай К.М., у справі за позовом Тернопільського міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення допомоги по безробіттю,

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2019 року Тернопільський міськрайонний центр зайнятості (далі - Тернопільський МЦЗ) звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 12352 грн. 29 коп. отриманої ним допомоги по безробіттю, яка була виплачена у зв”язку з поданням недостовірних відомостей.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 25 січня 2013 року та 02 червня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Тернопільського МЦЗ за сприянням у працевлаштуванні, у зв`язку із чим йому надано статус безробітного. Перебуваючи на обліку в Тернопільському міському центрі зайнятості, як безробітний, з 02 червня 2015 року по 11 березня 2016 року та з 25 січня 2013 року по 29 жовтня 2013 року відповідач отримав допомогу по безробіттю в сумі 12352.29 грн. та одночасно був зареєстрований як фізична особа підприємець. Повідомлення про повернення вказаних коштів направлено відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення, однак у добровільному порядку відповідач кошти не повернув. Враховуючи наведене, просив задовольнити позов.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 січня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Тернопільського МЦЗ отриману допомогу по безробіттю в сумі 12352 грн. 29 коп., а також 1921 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із позовом в суд.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 — адвокат Кметик Я.С. подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2010 року в справі № 2-а-1198/10/1970 було припинено підприємницьку діяльність фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , яке в подальшому не було виконане відділом державних реєстраторів Тернопільської міської ради та не проконтрольоване Тернопільською ОДПІ, а відтак в діях ОСОБА_2 відсутні ознаки недобросовісності щодо отриманих сум по безробіттю.
Враховуючи наведене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі не надходив.
Дана справа розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку ст.369 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
25 січня 2013 року та 02 лютого 2013 року ОСОБА_3 подав заяви про надання йому статусу безробітнього та призначення виплати допомоги по безробіттю, відповідно до Законів України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (а.с.9-10).
При цьому, відповідач у заяві повідомив, що не є суб`єктом підприємницької діяльності.
Наказом за №НТ130130 від 30 січня 2013 року ОСОБА_2 надано статус безробітного з 25 січня 2013 року.
З 01 лютого 2013 року ОСОБА_2 призначено допомогу по безробіттю, що підтверджується витягом із наказів про прийняті рішення по особі від 15 жовтня 2019 року ПК №190113012500026.
Наказом №НТ131029 від 29 жовтня 2013 року ОСОБА_2 припинено виплату допомоги по безробіттю, у зв`язку із поданням безробітним письмової заяви про відмову від послуг ДСЗ (а.с.11).
Наказом за №НТ150605 від 05 червня 2015 року ОСОБА_2 надано статус безробітного з 02 червня 2015 року.
З 09 червня 2015 року ОСОБА_2 призначено допомогу по безробіттю, що підтверджується витягом із наказів про прийняті рішення по особі від 15 жовтня 2019 року ПК №190115060200069.
Наказом за №НТ160311 від 11 березня 2016 року ОСОБА_2 припинено виплату допомоги по безробіттю, у зв`язку із поданням безробітним письмової заяви про зняття його з реєстрації як безробітного, або відмову від його послуг (а.с.12).
З акту Тернопільського міськрайонного центру зайнятості за №248 про розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплат матеріального забезпечення від 18 вересня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності у період з 15 жовтня 1998 року по 09 квітня 2019 року (а.с.17).
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18 вересня .09.2019 року за №1005757382 встановлено, що 15 жовтня 1998 року проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та 09 квітня 2019 року проведено припинення його підприємницької діяльності. Підставою для припинення підприємницької діяльності було судове рішення від 16 квітня 2010 року № 2-а-1198/10/1970 (а.с.18-19).
Відповідно до витягу із ЄІАС.NET (єдиної інформаційної аналітичної системи), ОСОБА_2 . З 15 жовтня 1998 року по 09 квітня 2019 року був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності (а.с.22).
У період з 25 січня 2013 року по 29 жовтень 2013 року відповідачу була виплачена допомога по безробіттю у сумі 7425.86 грн., що підтверджується довідкою № 803 від 08 жовтня 2019 року, виданою Тернопільським міськрайонним центром зайнятості (а.с.21).
У період з 02 червня 2015 року по 11 березня 2016 року відповідачу була виплачена допомога по безробіттю у сумі 4926.43 грн., що підтверджується довідкою №802 від 08 жовтня 2019 року, виданою Тернопільським міськрайонним центром зайнятості (а.с.20).
Наказом директора Тернопільського міськрайонного центру зайнятості за №132 «Д» від 15 жовтня 2019 року, ОСОБА_2 зобов`язано протягом 15-ти календарних днів повернути кошти в сумі 12352.29 грн., які виплачені йому як допомога по безробіттю за період перебування на обліку з 25 січня 2013 року по 29 жовтня 2013 року та з 02 червня 2015 року по 11 березня 2016 року (а.с.23).
17 жовтня 2019 року Тернопільським міськрайонним центром зайнятості скеровано копію зазначеного наказу на адресу відповідача, що підтверджується копією рекомендованого відправлення, яке повернулось з відміткою «За закінченням встановленого строку зберігання» (а.с.24-25).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про зайнятість населення» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.
Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних державною службою зайнятості визначається Кабінетом Міністрів України. 
Пунктом 12 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року №219 «Про затвердження порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що для одержання статусу безробітного громадянин особисто подає у день, що настає після закінчення встановленого строку для пошуку підходящої роботи, до центру зайнятості заяву із зазначенням у ній інформації про те, що він не зареєстрований як фізична особа - підприємець та не займається видами діяльності, що визначені частиною третьою статті 1 Закону України «Про зайнятість населення», і не отримує пенсію на пільгових умовах. 
Частиною третьою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
Відповідно до п.6 Порядку розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року №60/62, у разі встановлення центром зайнятості відповідно до цього Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих така особа знімається з обліку як безробітна в установленому порядку та повертає суму незаконно отриманого матеріального забезпечення і вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг. Якщо відомості про доходи є недостовірними з вини особи, центри зайнятості припиняють відповідні виплати, а суми здійснених виплат з дня їх призначення повертаються особою відповідно до п.7 цього Порядку.
З матеріалів справи вбачається, що на момент звернення із заявами до Тернопільського МЦЗ діяльність ОСОБА_3 , як фізичної особи-підприємця була припинена згідно судового рішення від 16 квітня 2010 року (справа № 2-а-1198/101970). Однак, відомості про це не були своєчасно внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Згідно з частинами першою, третьою статті 49 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суд, який постановив рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, у тому числі рішення про визнання фізичної особи-підприємця недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності, в день набрання таким рішенням законної сили направляє його копію державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи-підприємця для внесення до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Дата надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця вноситься державним реєстратором до журналу обліку реєстраційних дій. Державний реєстратор зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем внести до Єдиного державного реєстру запис про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця та в той же день повідомити органи статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування та фізичну особу-підприємця, щодо якої було постановлено судове рішення, про внесення такого запису.
Однак, запис про вищевказане судове рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2010 року в справі № 2-а-1198/10/1970 щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , в порушення вимог ст.49 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців” (в редакції чинній на момент винесення вказаного судового рішення) було внесено в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань лише 09 квітня 2019 року.
Чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством на ОСОБА_2 не було покладено обовязок вжиття будь-яких заходів щодо внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про припинення за судовим рішенням підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.
Статтею 1215 ЦК України передбачено загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. .
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц.
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що звертаючись у 2013 та 2015 роках до Тернопільського МЦЗ із заявами про надання статусу безробітного, ОСОБА_2 вважав, що його підприємницька діяльність припинена на підставі судового рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2010 року.
При цьому, апеляційний суд враховує те, що доказів отримання відповідачем доходів позивач не надав.
Таким чином, згідно постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2010 року в справі № 2-а-1198/10/1970 було припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , яке в подальшому не було виконане відділом державних реєстраторів Тернопільської міської ради, а відтак в діях ОСОБА_2 відсутні ознаки недобросовісності щодо отриманих сум по безробіттю.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено наявність у діях відповідача умислу на зловживання своїми обов`язками чи свідомого надання неправдивих відомостей при поданні у січні 2013 року та червні 2015 року до Тернопільського МЦЗ заяви про надання статусу безробітного, а також не доведено належність відповідача до категорії заяйнятих осіб, отримання ним доходів станом на момент надання йому статусу безробітного та виплати відповідної державної допомоги.
Сам факт несвоєчасного, не з вини відповідача внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про судове рішення, яке було ухвалене ще у 2010 році щодо припинення підприємницької діяльності ОСОБА_2 , не свідчить про наявність у діях відповідача умислу на зловживання своїми обов`язками чи свідомого надання неправдивих відомостей для надання йому статусу безробітного, а також не є доказом належності відповідача до категорії зайнятих осіб у період з 25 січня 2013 року по 29 жовтня 2013 року та з 02 червня 2015 року по 11 березня 2016 року.
Відповідно до п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про зайнятість населення» зайнятість не заборонена законодавством діяльність осіб, повязана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім`ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб`єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно.
Згідно ч.1 ст.4 цього Закону до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти та поєднують навчання з роботою.
При цьому призначення допомоги по безробіттю пов”язується саме із наявністю/відсутністю роботи (праці) в особи як можливості діяти. Необхідними умовами для визнання особи безробітною і для виплати відповідної грошової допомоги є не формальна реєстрація особи як субєкта підприємницької діяльності, фізичної особи-підприємця, а реальне зайняття підприємницької діяльністю та отримання доходу (прибутку) від такої діяльності, який необхідний людині для забезпечення її фізичного існування.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду і ухвалення нового, яким в задоволенні позовної заяви слід відмовити.
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Із квитанції № 27 від 04 березня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 за апеляційний розгляд даної справи сплатив судовий збір у розмірі 2 881.50 грн.
За таких обставин, з Тернопільського МЦЗ слід стягнути на користь ОСОБА_2 2881.50 грн. судового збору за перегляд рішення судом апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384, ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 січня 2020 року — скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову Тернопільського міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення допомоги по безробіттю — відмовити.
Стягнути з Тернопільського міськрайонного центру зайнятості (місцезнаходження: 46010, м.Тернопіль, вул.Текстильна, буд. 1 Б; код ЄДРПОУ - 14029303) на користь ОСОБА_2 (зареєстрований: АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_1 ) 2881.50 грн. (дві тисячі вісімсот вісімдесят одну гривню п`ятдесят копійок) судового збору за перегляд рішення судом апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Дата складення повного тексту постанови — 15 квітня 2020 року.

Головуючий 
Судді