ПОСТАНОВА
Іменем України

21 травня 2020 року 
Київ
справа №826/18359/16
адміністративне провадження №К/9901/52664/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Юрченко В.П.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Пасічник С.С., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.01.2018 ( суддя Бояринцева М.А.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2018 ( головуючий суддя Чаку Є.В.,  судді:  Файдюк В.В., Мєзєнцев Є.І.) у справі №826/18359/16 за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №10-1305 від 23.04.2016, яким нараховано суму грошового зобов`язання зі сплати земельного   12 149,71 грн.  
В обґрунтування наведених вимог позивач посилається на Податковий кодекс України та зазначає, що Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві протиправно визначено ОСОБА_1 земельний податок, оскільки у її власності земельна ділянка не перебуває.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.01.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2018,  у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач як власник нежитлових приміщень є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на таке нерухоме майно.     
Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
Обґрунтовуючи касаційну скаргу, посилається на те, що що суди попередніх інстанцій порушили норми матеріального та процесуального права: пункт 286.6 статті 286, пункт 287.8 статті 287 Податкового кодексу України, а також судами попередніх інстанцій не надано належної правової оцінки усім обставинам справи , не враховано та недосліджено розміру прибудинкової території  будинку за адресою: АДРЕСА_1, не встановлено наявності доказів, що підтверджують реєстрацію права власності на земельну ділянку за вказаною вище адресою, і , як наслідок, правильність здійсненого Інспекцією розрахунку земельного податку. Наголошує на тому, що для ідентифікації конкретної земельної ділянки необхідно визначити її межі, місце розташування, цільове (господарське) призначення та визначити права щодо неї на підставі інформації , що міститься в Державному земельному кадастрі, відповідно відсутність такої інформації про земельну ділянку унеможливлює проведення будь-яких нарахувань за користування нею.
У запереченні на касаційну скаргу відповідач зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними, обґрунтованими, винесеними з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просить залишити касаційну скаргу без задоволення.
Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, касаційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, виходячи з такого.
Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що 3.08.2007 між Науково-виробничим кооперативом «Актив», як продавцем, й ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , як покупцями, укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень, згідно якого покупці купили та прийняли у власність в рівних долях нежилі приміщення, що розташовані за адресою : АДРЕСА_1 , нежилі приміщення з № 1 по № 5 групи приміщень № 32 (в літ. Б), загальною площею 30,70 кв.м.
Згідно витягу з технічної документації, який виданий ОСОБА_3 та ОСОБА_1 № Н-00896/2010 від 7.05.2010  площа земельної ділянки, яка припадає на викуплене нежитлове приміщення, становить 15 кв.м.
23.04.2016 відповідачем було прийнято податкове повідомлення - рішення № 10-1305, яким позивачу, відповідно до п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України, (далі - ПК України у редакції, чинній на час існування спірних правовідносин), визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Земельний податок з фізичних осіб" в сумі 12149,71 грн.
Рішенням Державної фіскальної служби України від 7.11.2016 № 11689/І/99-99-11-03-01-25 скаргу ОСОБА_1 - частково задоволено, а податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі від 23.04.2016 № 10-1305 скасовано в частині нарахування земельного податку в сумі 6074,86 грн та в зазначеній частині рішення, прийняте за результатами розгляду первинної скарги, а в іншій частині зазначене податкове повідомлення-рішення та рішення, прийняте за результатами розгляду первинної скарги залишено без змін.
Позивач не погоджуючись з таким рішенням відповідача звернулась до суду з даним позовом.
З огляду на фактичні обставини та  заявлені вимоги, встановлені судами, Верховний Суд дійшов висновку про таке.
У відповідності до  статті 206 Земельного кодексу України  (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі -  ЗК України) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
За змістом підпункту  14.1.147  пункту  14.1  статті  14 ПК України  плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Як визначено підпунктами  14.1.72  і 14.1.73 пункту  14.1  статті  14 ПК України, земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Згідно підпункту  16.1.4  пункту  16.1  статті  16 ПК України  платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Відповідно до підпунктів  269.1.1  і 269.1.2 пункту  269.1  статті  269 ПК України  платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Згідно з підпунктом  270.1.1  пункту  270.1  статті  270 ПК України  об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Відповідно до пункту  286.1  статті  286 ПК України  підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
За пунктом  287.7  статті  287 ПК України  у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).
Згідно з пунктом 287.8 цієї ж статті власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
У частинах першій та другій  статті 120 ЗК України  встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
За статтями  125  і  126  цього  Кодексу  право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до  Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення  статті 377 Цивільного кодексу України.
Наведене дає підстави для висновку про те, що власник нежилого приміщення у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Фізична особа - власник нежилого приміщення у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Таким чином, платником земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, які зобов`язані сплачувати земельний податок за земельні ділянки, що перебувають у їх власності або користуванні. Обов`язок сплачувати земельний податок виникає у власників земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачів з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У власника будівлі, споруди (їх частини) обов`язок зі сплати земельного податку за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), виникає з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. Водночас, у разі набуття права власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення (нежитлові будівлі), що розміщені на землі, та не оформлення права власності або права користування на таку земельну ділянку, обов`язок зі сплати податку за землю виникає з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення, що розміщено на цій землі, адже якщо фізична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Користувач має сплачувати земельний податок за фактичне використання землі.
З огляду на зазначене, суд касаційної інстанції відхиляє доводи скаржника про те, що вона не є платником земельного податку з огляду на те, що за нею не зареєстровано право власності або право користування земельною ділянкою, викладені в касаційній скарзі.
У справі, що розглядається судами попередніх інстанцій також встановлено, що позивачу здійснено розрахунок земельного податку в розмірі 6 074,85 грн. на підставі копії договору купівлі-продажу від 3 серпня 2007 року № 2051, витягу з Державного реєстру правочинів № 4398097 від 3 серпня 2007 року, реєстраційного посвідчення БТІ № 3370-п . від 27 серпня 2007 року, витягу з технічної документації № Н-00896/2010 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки від 7 травня 2010 року № 149, витягу з державного земельного кадастру станом на 5 травня 2016 року щодо грошової оцінки землі та з урахуванням положень рішення Київської міської ради від 10 грудня 2014 року № 565/565.
Згідно даних державного земельного кадастру, наданих відповідачем в суді першої інстанції, які брались для розрахунку земельного податку позивачу, вбачається, що місце розташування земельної ділянки: АДРЕСА_1 відноситься до 50 економіко-планувальної зони, грошова оцінка 1 кв.м. землі - 1952,15 грн./кв.м, коефіцієнт на функціональне використання землі - 2,50, узагальнюючий локальний коефіцієнт - 2,01, коефіцієнт індексації грошової оцінки - 1,152 та 1,059, нормативна грошова оцінка частини земельної ділянки становить 137713,74 грн.
За період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року нарахування земельного податку позивачу здійснено відповідно до рішення Київської міської ради від 03 липня 2014 року №23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва», яким затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель м.Києва у складі, зокрема, нормативної грошової оцінки земель м.Києва, відповідно до якої вартість 1 кв.м. території економіко-планувальної зони №50 з коефіцієнтом 1 становить 1952,15 грн., та землі комерційного використання мають коефіцієнт 2,50 та вартість 1 кв.м. території економіко-планувальної зони №50 з коефіцієнтом 2,50 становить 4022,66 грн. Зазначене рішення використовувалось податковим органом при нарахуванні земельного податку за 2016 рік.
Матеріали справи свідчать, що судами попередніх інстанцій приймались рішення з врахуванням наведеного контролюючим органом розрахунку нарахованого позивачу зобов`язання зі сплати земельного податку, вказаний розрахунок ретельно перевірено судом апеляційної інстанції.
Враховуючи наведене, зміст встановлених фактичних обставин, висновок судів  у справі, що розглядається, про законність нарахування позивачу грошового зобов`язання зі сплати земельного податку ґрунтується на правильному застосуванні згаданих вище норм матеріального права.
Доводи, наведені позивачем у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з частиною першою  статті 350 КАС України  суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Враховуючи наведене, мотиви касаційної скарги, Верховний Суд не вбачає підстав для скасування рішення суду апеляційної інстанції та задоволення касаційної скарги.
Керуючись статтями  341,  345,  349,  350,  355,  359 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В: 
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.01.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2018 у справі №826/18359/16 залишити без змін.
          Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.П. Юрченко
І.А. Васильєва 
 С.С. Пасічник ,
Судді Верховного Суду