Ухвала
03 червня 2020 року
м. Київ
справа № 201/9249/18
провадження № 61-8099ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» (далі - ПАТ «Дніпрогаз») про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії.
Позов обґрунтовував тим, що він з 2004 року є побутовим споживачем природного газу. 14 травня 2018 року представник ПАТ «Дніпрогаз» відключив його квартиру від мережі централізованої подачі газу, шляхом опломбування крану в квартирі, що підтверджено актом від 14 травня 2018 року, у зв`язку із ніби-то існуючою заборгованістю. Вважав такі дії відповідача незаконними та такими, що порушують його право споживача, оскільки заборгованість зі сплати за спожитий газ у нього відсутня, що підтверджується щомісячними рахунками за газ, доказами їх оплати. У порушення вимог закону відповідач не попередив його письмово про припинення газопостачання менш ніж за 10 днів до відключення. Таке попередження він отримав лише 24 травня 2018 року. 04 вересня 2016 року при черговій перевірці лічильника газу контролером одноособово, а не в присутності комісії виявлено, що замість однієї особи в помешканні зареєстровані чотири. Комісія на момент складання акта була відсутня. Акт від 04 вересня 2016 року у його присутності не складався, ним не підписувався. Лише 01 червня 2017 року він дізнався від контролера ПАТ «Дніпрогаз» у телефонному режимі, що йому через заборгованість в сумі 19 519,94 грн припиняють газопостачання. Він неодноразово звертався до відповідача із заявами з вимогою надати йому документи, що підтверджують заборгованість, на що отримував лише повідомлення про припинення газопостачання. Після цього відповідачем надано відповідь на його звернення, датовану 19 грудня 2017 року. Вважав, що виявлений відповідачем вид порушення не входить до переліку визначених законом порушень, що унеможливлює застосування методики нарахування збитків, а могло стати лише підставою для зміни виду нарахувань, що зазначив й сам відповідач у відповіді від 19 грудня 2017 року, де зазначено про донарахування необлікованого об`єму газу, а не нарахування збитків.
Ураховуючи наведене, просив суд визнати дії ПАТ «Дніпрогаз» з нарахування об`єму, вартості природного газу та припинення постачання газу незаконними; скасувати нарахування об`єму та вартості природного газу у формі розрахунку на оплату необлікованого об`єму природного газу та його вартості, складеного щодо нього на підставі акта про порушення від 04 вересня 2016 року №370-В, зобов`язати ПАТ «Дніпрогаз» негайно відновити розподіл природного газу у квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено факту надсилання повідомлення про припинення газопостачання, відповідачем поза межами строків, встановлених Кодексом газорозподільних систем. Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами свої позовні вимоги.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.
У травні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
Відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом спору у цій справі є захист прав споживачів шляхом визнання дій ПАТ «Дніпрогаз» із нарахування об`єму, вартості природного газу та припинення постачання газу незаконними, скасування нарахування об`єму та вартості природного газу у формі розрахунку на оплату необлікованого об`єму природного газу та його вартості, складеного щодо нього на підставі акта про порушення від 04 вересня 2016 року № 370-В, зобов`язання ПАТ «Дніпрогаз» відновити розподіл природного газу у квартирі АДРЕСА_1 .
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України). 
Ціна позову у цій справі становить 19 519,94 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*250=525 500 грн). 
Отже, зазначена справа як справа про захист прав споживачів з відповідною ціною позову є малозначною відповідно до вимог закону.
Також ця справа, у якій є вимоги немайнового характеру (про зобов`язання відновити розподіл природного газу) не є справою з ціною позову, яка перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.
Отже, зазначена справа є незначної складності та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
У касаційній скарзі заявника немає посилання на зазначені випадки, як і на докази на їх підтвердження.
Доводи касаційної скарги хоча і містять посилання на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте в основному зводяться до незгоди зі встановленими обставинами та оцінкою доказів, не стосуються питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, 
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
                                                                                                                        А. С. Олійник 
                                                                                                                        С. О. Погрібний