ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2020 р.                                                                 Справа № 914/448/19

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача)                                        Якімець Г.Г.,
Суддів:                                                                      Матущак О.І.,                                                                                                              Орищин Г.В.,
за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників сторін:
від позивача – не з`явився
від відповідача (скаржника) – не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Енергія”, вих.№27-1/08-19 від 27 серпня 2019 року
на рішення Господарського суду Львівської області від 29 липня 2019 року (підписане 02.08.2019 року), суддя Ділай У.І.
у справі №914/448/19
за позовом Львівського міського комунального підприємства “Львівтеплоенерго”, м. Львів
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Енергія”, с. Зубра Пустомитівського району Львівської області
про визнання відсутності права нарахувань орендної плати по договору №2-Ор07/06 від 01.02.2006 року та визнання вказаного договору припиненим з 01.01.2017 року

в с т а н о в и в :
07 березня 2019 року Львівське міське комунальне підприємство “Львівтеплоенерго” звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Енергія” про визнання відсутності права нараховувати орендну плату по договору №2-Ор07/06 від 01.02.2006 року та визнання вказаного договору припиненим з 01.01.2017 року.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 29 липня 2019 року у справі №914/448/19 позов задоволено в повному обсязі. Суд вирішив визнати договір №2-Ор07/06 оренди основних засобів від 01.02.2006 року, укладений між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ТзОВ «Енергія», припиненим з 01.01.2017 року та визнати відсутність права ТзОВ «Енергія» нараховувати орендну плату по договору №2-Ор07/06 від 01.02.2006 року.
Рішення суду мотивоване тим, що відповідно до п.1.4 спірного договору оренди, останній може бути пролонгований за письмовою згодою сторін, при цьому судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні та сторонами не надані належні докази письмової згоди на пролонгацію дії договору після закінчення строку, на який його було укладено (31 грудня 2016 року). Поряд з цим, суд відхилив твердження відповідача про те, що договір є автоматично поновленим у зв`язку з використанням об`єкту оренди на підставі ст.764 ЦК України, оскільки умовами договору оренди не передбачено автоматичного його поновлення. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції також зазначив про обрання позивачем належного способу захисту його порушеного права.
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду Товариство з обмеженою відповідальністю “Енергія” звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 29 липня 2019 року у справі №914/448/19 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зокрема, зазначає, що договір оренди №2-Ор07/06 від 01.02.2006 року після закінчення його дії (31 грудня 2016 року) автоматично пролонговано на новий термін, у зв`язку з використанням позивачем об`єкта оренди та не поверненням його відповідачу. При цьому, посилається на ч.1 ст.764 ЦК України, а також на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 13 червня 2019 року у справі №910/11633/18. Апелянт заперечує отримання актів приймання-передачі від 21 грудня 2016 року, оскільки в матеріалах справи відсутні докази їх надіслання на адресу відповідача. На його думку, позивач не вжив всіх належних заходів для своєчасного повернення майна з оренди та продовжив користування таким майном після закінчення дії договору. Наголошує, що позовна вимога про визнання договору припиненим є вимогою про встановлення факту, відтак, не може бути самостійним предметом розгляду в суді. Щодо вимоги про визнання відсутнім у відповідача права нараховувати орендну плату, зазначає, що задоволення такої вимоги не призведе до відновлення порушеного права позивача, що також свідчить про невірно обраний спосіб захисту.

Представники сторін в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.
Розгляд справи неодноразово відкладався за проханням обох сторін для надання останнім можливості врегулювати спір мирним шляхом (укладення мирової угоди), однак станом на час прийняття постанови сторони не дійшли згоди щодо мирного врегулювання спору.
У відзиві на апеляційну скаргу (б/н від 04 жовтня 2019 року) позивач просив рішення Господарського суду Львівської області від 29 липня 2019 року у справі №914/448/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, Зокрема, зазначав, що неодноразово повідомляв відповідача про свої заперечення щодо продовження дії договору оренди, в тому числі і надсилав підписані з його сторони акти приймання-передачі, однак, відповідач не надіслав жодної відповіді на листи позивача та не підписав акти приймання-передачі, при цьому, не повідомив про причини їх не підписання. Одночасно наголошує, що умовами укладеного між сторонами договору оренди не передбачено автоматичного поновлення строку його дії.
Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки явка представників сторін в судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 01 лютого 2006 року між ТзОВ “Енергія” (в тексті договору – орендодавець) та ЛМКП “Львівтеплоенерго" (в тексті договору – орендар) укладено договір оренди основних засобів №2-Ор 07/06, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування майно, перелік якого міститься в Додатку №1 до цього договору (турбогенератор ТГ-2 для вироблення електроенергії, електрообладнання, камери трансформаторів тощо).
Орендоване майно знаходиться в нежитловому приміщенні, яке належить ЛМКП «Львівтеплоенерго», та яке передано в оренду ТзОВ «Енергія» за договором №2/08-03 оренди нерухомого майна від 01 серпня 2003 року.
Згідно з п.2.3 Договору оренди від 01 лютого 2006 року у разі припинення або розірвання договору орендар зобов`язаний повернути майно орендодавцю за актом приймання-передачі. Майно вважається  поверненим орендодавцю  з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.
Відповідно до п.2.4 Договору обов`язок складання акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні.
У п.п.7.1, 7.2 Договору сторони погодили, що договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2016 року. Після закінчення терміну дії договору  майно підлягає поверненню орендодавцю відповідно до умов цього договору. За взаємною згодою сторін договір може бути пролонговано.
У додатковій угоді №2 від 29 грудня 2006 року сторони погодили, що договір оренди набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2016 року.
Листом за вих.№09-13590 від 21 грудня 2016 року позивач повідомив відповідача про свої заперечення щодо продовження договору оренди основних засобів №2-Ор 07/06 від 01 лютого 2006 року на новий термін та вказав про припинення його дії 31 грудня 2016 року.
Листом за вих.№01-13595 від 21 грудня 2016 року позивач повідомив відповідача про необхідність спільного обстеження майна та прийняття його з оренди за актом приймання-передачі, до якого додав два примірники акта приймання-передачі від 21 грудня 2016 року, які підписані позивачем.
Листом за вих.№09-вих-05 від 04 січня 2017 року позивач повторно повідомив відповідача про свої заперечення проти продовження договору та зазначив про припинення дії договору з 31 грудня 2016 року.
У листі за вих.№09-914 від 31 січня 2017 року позивач просив відповідача терміново до 10 лютого 2017 року демонтувати обладнання та звільнити зайняті приміщення.
Судом встановлено, що листи позивача про припинення дії договору оренди відповідач залишив без відповіді, при цьому, не підписав надіслані позивачем акти приймання-передачі майна. Будь-яких зауважень щодо таких актів не надіслав. Докази протилежного у матеріалах справи відсутні та відповідачем суду не надані.
Також судом встановлено, що рішенням Господарського суду Львівської області від 21 серпня 2019 року у справі №914/447/19 задоволено позовні вимоги ЛМКП «Львівтеплоенерго» до ТзОВ «Енергія» про зобов`язання прийняти майно з оренди за договором оренди основних засобів №2-Ор 07/06 від 01 лютого 2006 року, шляхом підписання акту приймання-передачі.
Поряд з тим, на розгляді у Господарському суді Львівської області знаходиться справа №914/1166/18 за позовом ТзОВ «Енергія» до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення заборгованості у сумі 4 447 386 грн за договором №2-Ор 07/06 від 01 лютого 2006 року.
У березні 2019 року Львівське міське комунальне підприємство “Львівтеплоенерго” звернулося до суду з цим позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Енергія” про визнання відсутності права нараховувати орендну плату по договору №2-Ор07/06 від 01.02.2006 року та визнання вказаного договору припиненим з 01.01.2017 року.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а у відповідності до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст.759 ЦК України).
За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності (ч.1 ст.283 ГК України).
Згідно з ст.763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. 
Статтею 764 ЦК України визначено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором (ч.4 ст.284 ГК України).
Відповідно до ч.2 ст.291 ГК України договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.
У п.7.2 Договору оренди визначено, що договір може бути пролонговано за взаємною згодою сторін.
Судом встановлено відсутність взаємної згоди сторін на пролонгацію договору оренди основних засобів №2-Ор 07/06 від 01 лютого 2006 року, та наявність повідомлення з боку орендаря про його заперечення щодо продовження договору оренди (листи вих.№09-13590 від 21 грудня 2016 року, вих.№01-13595 від 21 грудня 2016 року, вих.№09-вих-05 від 04 січня 2017 року та вих.№09-914 від 31 січня 2017 року), відтак, вказаний договір діяв до 31 грудня 2016 року, як це погоджено сторонами у договорі та додатковій угоді до нього, та з 01 січня 2017 року припинив свою дію.
Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на не надіслання останньому зазначених вище листів, оскільки докази протилежного містяться у матеріалах справи та не спростовані відповідачем. Поряд з тим, обставина щодо надіслання відповідачу повідомлення про заперечення щодо продовження договору оренди основних засобів №2-Ор 07/06 від 01 лютого 2006 року також встановлена і в рішенні Господарського суду Львівської області від 21 серпня 2019 року у справі №914/447/19 між тими ж сторонами, яким задоволено позовні вимоги ЛМКП «Львівтеплоенерго» до ТзОВ «Енергія» про зобов`язання прийняти майно з оренди за договором оренди основних засобів №2-Ор 07/06 від 01 лютого 2006 року, шляхом підписання акту приймання-передачі. Вказане рішення набрало законної сили та є чинним.
Разом з тим, у апеляційній скарзі відповідач зазначає про невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, однак, колегія суддів не погоджується з такими твердженнями скаржника, з огляду на наступне:
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України.
За змістом п.1 ч.2, та ч.3 ст.16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.
При цьому, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Таким чином, якщо одна сторона договору вважає цей договір припиненим, а отже і припиненими її зобов`язання за даним договором, проте, друга сторона договору не погоджується з припиненням такого договору та зобов`язань першої сторони за ним, і на думку першої сторони таке невизнання порушує її права або охоронювані законом інтереси, то перша сторона договору може звернутися з позовом про визнання такого договору припиненим. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі №914/1759/18.
Щодо вимоги про визнання відсутнім права відповідача нараховувати орендну плату по договору №2-Ор07/06 від 01.02.2006 року, колегія суддів зазначає, що така вимога не є вимогою про встановлення юридичних фактів, зважаючи на заперечення відповідача щодо припинення договірних орендних відносин, та відповідно твердження останнього про наявність між сторонами зобов`язань за договором оренди, а також наявності між сторонами судового спору (справі №914/1166/18).
Правова позиція щодо можливості розгляду такої вимоги викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі №910/14144/17.
Відтак, зважаючи на наявність між сторонами спору про право, вимога про відсутність права нараховувати орендну плату за договором може розглядатись судом на загальних підставах та в цьому випадку є належним способом захисту порушеного права.
Як встановлено судом вище, договір оренди №2-Ор07/06 від 01.02.2006 року припинив свою дію 01 січня 2017 року, відтак, з вказаної дати у відповідача відсутні правові підстави для нарахування позивачу орендної плати за припиненим договором.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
Враховуючи все наведене вище, дослідивши докази, що містяться у матеріалах справи та обставини, зазначені сторонами, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про задоволення позову.
При цьому, доводи скаржника про скасування рішення місцевого господарського суду не спростовують правильних висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції.
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:
Рішення Господарського суду Львівської області від 29 липня 2019 року у справі №914/448/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія» – без задоволення.
Матеріали справи №914/448/19 повернути до Господарського суду Львівської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 10 березня 2020 року

Головуючий (суддя-доповідач)                                                  Якімець Г.Г.
          
Суддя                                                                                           Матущак О.І.

Суддя                                                                                          Орищин Г.В.