ПОСТАНОВА
Іменем України

08 квітня 2020 року 
Київ
справа №808/2424/17
провадження №К/9901/57321/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Бевзенка В. М., Данилевич Н. А.
розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2018 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого - Прокопчук Т. С., суддів: Кругового О. О., Шлай А. В.
І. Суть спору
1. У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - Укртрансбезпека), в якому просив:
1.1. визнати протиправним та скасувати наказ Уктрансбезпеки від 25 липня 2017 року № 1389-к "Про звільнення ОСОБА_1 "
1.2. поновити позивача на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області з 25 липня 2017 року; 
1.3. стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
2. В мотивування позову зазначає, що, починаючи з 11 квітня 2016 року, ОСОБА_1 обіймав посаду начальника Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області.
2.1. Однак, наказом Уктрансбезпеки від 25 липня 2017 року № 1389-к позивача звільнено із займаної посади за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
2.2. Позивач стверджує, що не мав наміру звільнятись із вказаної посади,  оскільки жодної заяви про звільнення він не писав.
2.3. Вважаючи, що звільнення відбулося неправомірно, без дотримання процедури та належного погодження повноважними особами, а також без  його волевиявлення, ОСОБА_1 звернувсь до суду з вимогою про поновлення його на посаді.
ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи
3. Відповідно до наказу Укртрансбезпеки від 08 квітня 2016 року № 619-К ОСОБА_1 , заступника начальника управління - начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області призначено на посаду начальника Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області з 11 квітня 2016 року, як такого, що успішно пройшов стажування на даній посаді, з випробувальним терміном два місяці.
4. Листом Укртрансбезпеки від 24 липня 2017 року №1724/11/14-17 голова ОСОБА_2 звернувся до Міністерства інфраструктури України з проханням погодити звільнення ОСОБА_1 - начальника Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області, відповідно до поданої ним заяви про звільнення за угодою сторін.
5. За результатами розгляду матеріалів, надісланих вищевказаним листом Укртрансбезпеки від 24 липня 2017 року № 1724/11/14-17, Міністром інфраструктури України листом від 24 липня 2017 року № 7097/10/10-17 надано відповідне погодження.
6. Згідно з наказом Голови Укртрансбезпеки від 25 липня 2017 року № 1383-к від 25.07.2017 року звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області з 25 липня 2017 року за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, частини другої статті 86 Закону України "Про державну службу", за угодою сторін.
7. Підставою для звільнення в наказі зазначено: заяву ОСОБА_1 , лист Міністерства інфраструктури України від 24 липня 2017 року № 7097/10/10-17.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
8. Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року в позові відмовлено.
9. Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ Укртранбезпеки від 25 липня 2017 року № 1389-к "Про звільнення ОСОБА_1 " прийнято відповідачем обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, розсудливо, а отже є правомірним.
10. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2018 року постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року скасовано та прийнято нову, якою позовні вимоги задоволено.
10.1. Визнано протиправним та скасованонаказ Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) від 25 липня 2017 року № 1389-к про звільнення ОСОБА_1   з посади начальника Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області.
10.2. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області з 25 липня 2017 року.
10.3. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок Укртрансбезпеки суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 123824,61 гривень.
11. Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, прийшов до висновку про відсутність належних та допустимих доказів у розумінні статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року та статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції після 15 грудня 2017 року), що свідчить про непідтвердження факту досягнення згоди між ОСОБА_1 та Укртрансбезпекою про дату та умови звільнення позивача за угодою сторін.
IV. Касаційне оскарження 
12. У касаційній скарзі представник Укртрансбезпеки, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його рішення та залишити в силі постанову суду першої інстанції.
13. Свою касаційну скаргу мотивує тим, що суд апеляційної інстанції дійшов хибного висновку щодо незаконності оскаржуваного наказу, оскільки такий наказ видано з огляду на наявність заяви позивача про звільнення та з дотриманням встановленої процедури погодження. 
14. Водночас позивач у відзиві вказує на безпідставність касаційної скарги і просить залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін. 
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування
15. Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
16. 08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до КАС України, внесені Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".
17. За правилом пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" зазначеного Закону касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
18. За наведених підстав касаційний розгляд здійснюється за правилами, що діяли до набрання чинності цим Законом, а саме за правилами КАС України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX.
19. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
20. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
21. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
22. Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України "Про державну службу".
23. За змістом статті 5 Закону України "Про державну службу" правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
24. Пункт 3 частини першої статті 83 Закону України "Про державну службу" серед підстав для припинення державної служби виокремлює припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).
25. Так, приписами статті 86 Закону України "Про державну службу"  обумовлено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.
Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.
Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.
26. Загальні підстави припинення трудового договору визначені положенням статті 36 КЗпП України, пунктом 1 частини першої якої підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.
27. Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
28. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).
29. Приписами частини першої статті 235 КЗпП України обумовлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
VI. Позиція Верховного Суду
30. Отже, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.
31. Також з аналізу статті 86 Закону України "Про державну службу" висновується, що передбачене її частиною другою правило, що за змістом відповідає сенсу словосполучення "за угодою сторін", означає домовленість між суб`єктом призначення та державним службовцем щодо звільнення останнього із займаної посади в інший, ніж передбачений частиною першою цієї статті, строк, і саме з цих підстав.
32. Тобто, підстава звільнення та дата звільнення є обов`язковими умовами домовленості щодо звільнення державного службовця за частиною другою статті 86 Закону України "Про державну службу".
33. Як вбачається із заяви про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади начальника Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області за угодою сторін, вона не містить ні дати її написання, ні волевиявлення (пропозиції) позивача на визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати. Резолюція відповідача, що знаходиться на вказаній заяві, також не містить ні пропозиції, ні погодження строку, з якого трудовий договір може бути розірвано.
34. Тому, як правильно встановив суд апеляційної інстанції, наявна у матеріалах справи заява позивача про звільнення не містить такої обов`язкової умови, як дата звільнення.
35. Тобто, відсутність волевиявлення позивача на припинення державної служби за угодою сторін є очевидною.
36. Вищенаведене є достатньою підставою для висновку про протиправність звільнення позивача згідно з оскаржуваним наказом.
37. За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, що, в свою чергу, позбавляє відповідача права на звільнення ОСОБА_1 25 липня 2017 року  на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, частини другої статті 86 Закону України "Про державну службу".
38. З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для  скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
39. Доводи касаційної скарги не спростовують висновки суду апеляційної інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.
40. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
VII. Судові витрати
46. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX, статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

1.          Касаційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення.
2.          Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2018 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                          М. І. Смокович 
Судді                                                                                                    В. М. Бевзенко
                                                                                                                        Н. А. Данилевич