Головуючий у І інстанції  Колдіна О.О.	
Провадження №  22-ц/824/3857/2020	 	 	 	                                Доповідач у 2 інстанції  Матвієнко Ю.О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 червня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
 
Головуючого судді:     Матвієнко Ю.О.,
суддів:                           Іванової І.В., Мельника Я.С.,
при секретарі:               Ковтун М.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,
 
В С Т А Н О В И В:
 
     У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому посилалась на те, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 06 серпня 1999 року. Під час шлюбу сторонами, як подружжям, було набуто нерухоме майно: квартира за адресою: АДРЕСА_1 ; нежилі приміщення з № 1 по № 17 (групи приміщень), загальною площею 271,0 кв.м. за адресою:     АДРЕСА_2 , та земельна ділянка під номером АДРЕСА_3 , площею 0,280 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку. 
     Вищевказане нерухоме майно в силу вимог ч. 1 ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю сторін, в зв`язку із чим, зважаючи на те, що в досудовому порядку сторони не змогли дійти згоди щодо поділу вищевказаного майна, позивач ОСОБА_1 просила суд здійснити поділ майна шляхом визнання за нею права власності на Ѕ його частину. 
     Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
     Поділено спільне майно подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45,90 кв.м., жилою площею 29,40 кв.м.; права власності на Ѕ частину нежилих приміщень з №1 по №17 (групи  приміщень) загальною площею 271 кв.м. по АДРЕСА_2 ; права власності на Ѕ частину земельної ділянки АДРЕСА_3 .
     Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5 280 грн.
     Не погоджуючись з рішенням суду, у березні 2020 року ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», яке не брало участі у розгляді справи, подало на рішення апеляційну скаргу, посилаючись на те, що суд при ухваленні рішення вирішив питання про права та обов`язки товариства; посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та постановити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.
     Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, ТОВ «ФК «Форінт» посилалось на те, що оскаржуване рішення постановлене без урахування прав та інтересів ТОВ «ФК «Форінт», як іпотекодержателя майна, яке є предметом спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Крім того, частина нерухомого майна, яке було предметом поділу, на час ухвалення рішення було реалізовано на електронних торгах і придбано іншою особою, тому суд своїм рішенням позбавив права власності на спірне майно особу, яка набула це право у законний спосіб.
     В судовому засіданні представник апелянта ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» адвокат Філатова Н.А. апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав. 
     Інші учасники процесу,належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явились, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.
     Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення скарги, виходячи з наступного.
     Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
     Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
     Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебувають у шлюбі, зареєстрованому 06 серпня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Каховського міськвиконкому Херсонської області, актовий запис №116 (том 1, а.с.6).
     За час шлюбу сторонами було набуто у власність наступне нерухоме майно: 
     - квартира АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 14.04.2008 року (том 1, а.с.21-22);
     - нежилі приміщення з № 1 по № 17 (групи приміщень) загальною площею 271 кв.м. по АДРЕСА_2 на підставі Договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 10.07.2007 року (том 1, а.с.7-8) та рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 12 лютого 2009 року (том 1, а.с.9-16);
     - земельна ділянка АДРЕСА_3 , площею 0,280 га по АДРЕСА_3 на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.06.2006 року (том 1, а.с.18-20).
     Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості, однак з такими висновками суду повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.
     Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
     Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
     Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,  69 СК,  ч.  3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з  подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на
них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної  сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором), або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу  його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з  подружжя чи їх обох.
     Враховуючи те, що вищевказане нерухоме майно було набуто сторонами під час шлюбу, що підтверджується наявними у справі письмовими доказами, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що дане майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін.
     Разом з тим, апелянтом ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» до матеріалів справи долучено ряд письмових доказів, які він був позбавлений можливості надати суду першої інстанції в зв`язку із тим, що не приймав участі у розгляді справи, які, при цьому, мають істотне значення для повного, всебічного та об`єктивного вирішення справи. 
     Зокрема, з долучених апелянтом письмових доказів вбачається, що між відповідачем ОСОБА_3 та АТ «Райффайзен Банк Аваль» у 2007 та 2008 роках було укладено ряд кредитних договорів, в забезпечення виконання яких між ОСОБА_3 та банком було укладено договори іпотеки: 1) №010/26-01/06/108 від 10.07.2007 року, предметом якого є нерухоме майно - нежилі приміщення з № 1 по № 16 (групи приміщень № 69 ) літ. «А», загальною площею 271,0 кв.м., що знаходиться за адресою:   АДРЕСА_2 ) № б/н від 14.04.2008 року, предметом якого є нерухоме майно - квартира за адресою: АДРЕСА_1 ;3) № б/н від 14.06.2007 року, предметом якого є нерухоме майно - земельна ділянка, місцезнаходження: АДРЕСА_3 , земельна ділянка площею 0,6660 га (том 1, а.с.87-96).
     У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_3 , як позичальником, своїх обов`язків за кредитними договорами, заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року задоволено позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» та стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за Генеральною кредитною угодою № 010/26-01/05/086 від 06 липня 2007 року, в рамках якої укладено кредитний договір № 014/26-01/05/087 від 06 липня 2014 року, в загальному розмірі 17 595,53 доларів США та 4 743,68 грн., що складається з: заборгованості за кредитом - 16 270,49 доларів США, заборгованості по відсоткам - 1 325,04 доларів США, пені по кредиту - 2 197,22 грн., пені по відсотках - 2 546,46 грн.;  заборгованість за Генеральною кредитною угодою № 010/26-01/05/086 від 06 липня 2007 року, в рамках якої укладено кредитний договір № 014/26-01/05/088 від 06 липня 2014 року, у загальному розмірі 80 145,42 доларів США та 9 813,29 грн., що складається з: заборгованості за кредитом - 74 076,08 доларів США, заборгованості за відсотками - 6 069,34 доларів США, пені по кредиту - 9 054,46 грн., пені по відсотках - 758,83 грн.;  заборгованість за Генеральною кредитною угодою № 010/26-01/05/086 від 06 липня 2007 року, в рамках якої укладено кредитний договір № 014/95-04/05/684М від 08 квітня 2008 року, у загальному розмірі 31 075,61 доларів США та 7 633,28 грн., що складається з: заборгованості за кредитом - 28 175,61 доларів США, заборгованості за відсотками - 2 900 доларів США, пені по кредиту - 3 546 грн., пені по відсоткам - 4 087,28 грн.(том 1, а.с.125-127).
     Також, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року задоволено позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед банком на загальну суму 122 020 дол. США 93 центи звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу зазначеної квартири на прилюдних торгах з визначенням початкової ціни відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» (том 1, а.с.129-131).
     На примусове виконання вищевказаних рішень суду були видані виконавчі документи, які на сьогоднішній день перебувають на виконанні. 
     02 квітня 2018 року постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бандоли О.О. відкрите виконавче провадження №56090330 на підставі виконавчого документу, виданого на примусове виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року по справі №761/31283/14-ц (том 1, а.с.133-134). 
     04 квітня 2018 року постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бандоли О.О. відкрите виконавче провадження №56114802 на підставі виконавчого документу, виданого на примусове виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року по справі №759/22070/14-ц (том 1, а.с.135-136).
     09 серпня 2018 року між АТ «Райффайзен банк Аваль» та ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» було укладено договір №140/11/215, відповідно до умов якого АТ «Райффайзен банк Аваль» відступило ТОВ «ФК «Форінт» права вимоги по кредитним договорам (том 1, а.с.97-109). Зокрема, згідноРеєстру відступлених прав вимоги за Договором від 09 серпня 2018 року, ТОВ «ФК «Форінт» було відступлено заборгованість боржника ОСОБА_3 , в тому числі за кредитними договорами: № 014/26-01/05/087 від 06.07.2014 року, № 014/26-01/05/088 від 06.07.2014 року, №014/95-04/05/684М від 08.04.2008 року, які укладені в межах Генеральної кредитної угоди №010/26-01/05/086 від 06.07.2007 року, разом з додатковими угодами до них, також за кредитними договорами №014/4038/82/56665 від 14.06.2007 року та №15-04/223314511/2842 від 14.04.2008 року (том 1, а.с.111-114).
     На виконання п. 2.11 Договору, у зв`язку із відступленням прав вимоги, сторонами 09 серпня 2018 року було укладено нотаріально посвідчений Договір відступлення прав за іпотечними договорами №140/11/220, згідно якого, в числі інших, АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» право вимоги за договором іпотеки №010/26-01/06/108 від 10.07.2007 року за реєстровим №15, договором іпотеки від 14.04.2008 року за реєстровим №507 та договором іпотеки від 14.06.2007 року за реєстровим №1469 (том 1, а.с.115-124).
     Відповідно до п. 2.1., 2.2. Договору відступлення прав за іпотечними договорами №140/11/220 від 09 серпня 2018 року права за договорами іпотеки вважаються переданими (відступленими) АТ «Райффайзен Банк Аваль» ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» з моменту підписання та нотаріального посвідчення цього Договору. Таким чином, з моменту передання (відступлення) прав за договорами іпотеки ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» замінила АТ «Райффайзен Банк Аваль» у правовідносинах з приводу задоволення вимог останнього, як кредитора та іпотекодержателя, за кредитними договорами та договорами іпотеки.    
     З наданих апелянтом доказів також вбачається, що 05.10.2018 року на електронних торгах було реалізовано нежилі приміщення з №1 по №17 загальною площею 271,0 кв.м. по АДРЕСА_2 , які були предметом іпотеки за іпотечним договором №010/26-01/06/108 від 10.07.2007 року, а 18.10.2018 року було зареєстровано право власності на вищевказані об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_4 .
     Таким чином, на час ухвалення рішення про поділ вищевказаних приміщень, вони зі спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як подружжя, вибули. 
     Суд першої інстанції вищевказані обставини не перевірив та ухвалив рішення в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину нежилих приміщень, придбаних з електронних торгів іншою особою, яким порушене право позивача жодним чином не відновив, оскільки право власності на вищевказані об`єкти нерухомого майна з 18.10.2018 року зареєстроване за іншою особою.
     Враховуючи викладене, рішення суду в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину нежилих приміщень з №1 по №17 загальною площею 271,0 кв.м. по АДРЕСА_2 ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, отже є таким, що підлягає скасуванню.
     Разом з тим, рішення суду в частині поділу земельної ділянки та квартири ухвалене з дотриманням вимог закону, що вбачається з наступного. 
     Визнаючи за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки  АДРЕСА_3 , суд першої інстанції виходив з доведеності факту придбання її під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та наявності підстав для поділу згідно вимог ст.ст. 60, 70 СК України.
     Такі висновки суду відповідають обставинам справи і підтверджуються наявними у справі доказами, які апелянтом у встановлений законом спосіб не спростовані.
     Зокрема, апеляційному суду не надано достовірних та достатніх доказів того, що вищевказана земельна ділянка площею 0,280 га по АДРЕСА_3 , яка була предметом поділу, виступає предметом іпотеки та забезпечує виконання ОСОБА_3 , як іпотекодавцем та боржником, його обов`язків перед ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», як іпотекодержателем та кредитором.
     Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
     Оскільки апелянтом не доведено того, що при поділі земельної ділянки між сторонами судом першої інстанції вирішено питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, підстави до скасування рішення в цій частині відсутні.
     Відхиляються апеляційним судом і доводи апелянта про те, що визнання за ОСОБА_1 права власності на передану в іпотеку квартиру за адресою:  АДРЕСА_1 , призвелодо порушення його прав, якіпотекодержателя, оскільки такі доводи спростовуються положеннями статті 23 Закону України «Про іпотеку».
     Так, статтею 23 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону на час ухвалення рішення судом першої інстанції передбачалося, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
     Після визнання за ОСОБА_1  права власності на1/2 частину квартири АДРЕСА_1  іпотека продовжує бути дійсною, позивач набула статусу іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки, тому доводи ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» про порушення його прав іпотекодержателя є безпідставними.
     Положеннями Закону України «Про іпотеку» і укладеного між ОСОБА_3 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» іпотечного договору від 14 квітня 2008 року не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. В свою чергу, поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.
     Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
     Згідно п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.    
    Оскільки суд при постановленні оскаржуваного рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та допустив порушення норм матеріального та процесуального права в частині поділу нежилих приміщень, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду в цій частині з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у поділі нежилих приміщень. Рішення суду в частині поділу земельної ділянки та квартири підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
     Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В :
 
     Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» - задовольнити частково. 
 
     Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину нежилих приміщень з №1 по №17 (групи  приміщень) загальною площею 271 кв.м. по АДРЕСА_2 - скасувати та постановити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні цієї вимоги. 
 
     В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року - залишити без змін. 
 
     Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
     Головуючий: 
 
     Судді: