Постанова
Іменем України
 
15 червня 2020 року     
                    
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/7319/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д., 
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
 
на рішення Голосіївського районного суду м. Києва
 
в складі судді Плахотнюк К.Г. 
 
від 20 лютого 2020року 
 
по справі №752/5075/19 Голосіївського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО"
 
про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, та стягнення страхового відшкодування,
 
                                                            В С Т А Н О В И В:
В березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" (далі - ПрАТ "СК "ВУСО", Страховик) шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, та стягнення страхового відшкодування.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що в червні 2016 року з вини водія ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом, сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП). Внаслідок ДТП на місці пригоди помер її батько ОСОБА_3 . На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ "СК "ВУСО", яке виплатило їй страхове відшкодування, заподіяне смертю фізичної особи, в сумі 4281,74 грн та 5,89 грн пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування.
Позивачка, посилаючись на Постанову правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.10.2008 №45 "Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання" (далі - Постанова ФССНВВПЗУ №45), згідно якої витрати у місцевості де поховано ОСОБА_3 встановлені у розмірі 8 216,00 грн, а відповідачем відшкодовано лише 4 281,74 грн, просила стягнути з останнього витрати на поховання у розмірі 3 934,26 грн.
Також вказувала, що положеннями Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено виплату моральної шкоди, заподіяну смертю фізичної особи, зокрема дружині та дітям. Загальний розмір шкоди, визначений законом, становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі. В 2016 році 12 мінімальних заробітних плат становило 17 400,00 грн.
Посилаючись на те, що із заявою про виплату моральної шкоди також зверталася дружина померлого ОСОБА_3 (мати ОСОБА_1 ) - ОСОБА_4 , позивачка просила стягнути з відповідача моральну шкоду у в сумі 8 700,00 грн.   
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачказвернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до істотного порушення права позивача на справедливий суд.
 
В обгрунтування апеляційної скарги вказувала, що відмовляючи в стягненні моральної шкоди, суд першої інстанції поставив під сумнів той факт, що ОСОБА_1 є донькою померлого та має право на відшкодування моральної шкоди. Натомість суд не врахував, що до позовної заяви долучено копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 та копію свідоцтва про шлюб, згідно якого змінено прізвище позивачки. На думку позивачки, висновки суду в цій частині суперечать фактичним даним, наявним в матеріалах справи, а тому відмова в стягненні моральної шкоди є безпідставною.
 
Суд першої інстанції, застосувавши положення Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на поховання. Вважала, що суд повинен був застосувати положення ПостановиФССНВВПЗУ №45.
 
Судом також безпідставно залишено без задоволення позовні вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, оскільки факт наявності прострочення визнано самим відповідачем шляхом сплати пені в розмірі 5,89 грн за один день.
 
Зазначала, що заява на виплату страхового відшкодування подана нею 09.06.2016 та мала б бути задоволена відповідачем 07.09.2016, тобто не пізніше як через 90 днів, як то передбачено законом. Однак, до цього часу вимоги щодо виплати страхового відшкодування в повному обсязі не виконані, а отже період прострочення виконання зобов'язання необхідно обраховувати з 08.09.2016.
 
Крім того, в обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила обставини, які викладені у позовній заяві.
 
За вказаних обставин просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20.02.2020 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі. 
 
Відповідач, заперечуючи проти апеляційної скарги, подав відзив. Зазначав, що рішення суду є законним та обгрунтованим, ухвалене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, за повного з`ясування обставин справи та дослідження доказів, на які посилалися сторони. Вважав, що апеляційна скарга є безпідставною, а наведені в ній доводи повторюють обставини викладені у позовній заяві та не спростовують висновків суду.
 
За наведених обставин просив рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20.02.2020 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
 
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то дана справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
 
Судом встановлено, що 04 червня 2016 року близько 18 год. 50 хв. по                                   вул. Гетьмана зі сторони Виборзької в напрямку вулиці Смоленської у м. Києві сталася ДТП за участю автомобіля "Volkswagen Golf", державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та пішохода ОСОБА_3 , внаслідок чого останній помер на місці.
 
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 за Полісом №АЕ/5678968 була застрахована у ПрАТ "СК "ВУСО".
 
09 червня 2016 року ОСОБА_1 , як донька померлого ОСОБА_3 , звернулася до ПрАТ "СК "ВУСО" із заявою про виплату страхового відшкодування. В заяві на виплату страхового відшкодування, окрім іншого, також зазначила, що отримала 8 000,00 грн компенсації від винної в ДТП особи ОСОБА_2 .
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що розмір витрат на поховання повинен обраховуватися не на підставі документів, що підтверджують понесені витрати, а  на підставі норм, встановлених Постановою ФССНВВПЗУ №45. Також вказувала, що відповідно до п. 27.3. ст. 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон) страхова виплата пов`язана з відшкодуванням моральної шкоди підлягає виплаті рівними частинами на її користь та на користь її матері ОСОБА_4 , тобто кожному по 8 700 грн.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на поховання, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем здійснено виплату в розмірі, який підтверджений відповідними документами, а положення Постанови ФССНВВПЗУ №45 не підлягають застосуванню у даних правовідносинах.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає їх правильними, враховуючи наступне.
 
Відповідно до п. 27.4. ст. 24 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон) страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
 
Як встановлено судом, 19 вересня 2016 року ПрАТ "СК "ВУСО" листом №677859 повідомило ОСОБА_1 про необхідність надання документів для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, зокрема постанови суду, заяви з банківськими реквізитами, підтвердження розміру на поховання.
 
На підтвердження понесених витрат на поховання ОСОБА_1 надала до ПрАТ "СК "ВУСО" чеки №27 від 07.06.2016, №7.06 від 07.06.2016, №0.0.563135567.1 від 06.06.2016 та №2658012713 від 06.06.2016 на суму 4 303,26 грн.
 
Після надання ОСОБА_1 вищевказаних чеків 11 грудня 2018 року ПрАТ "СК "ВУСО" виплатило позивачці понесені нею витрати на поховання у розмірі 4 303,26 грн.
 
Крім того, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи на підставі вищевказаних чеків ПрАТ "СК "ВУСО" здійснило виплату страхового відшкодування на поховання у цьому ж розмірі 4 303,26 грн і матері позивачки - ОСОБА_4 , як дружині померлого. 
 
Таким чином, фактично страхову виплату на поховання за одними й тими самими підтверджуючими документами відповідачем виплачено два рази різним особам.  
 
Також листом від 11.12.2018 ПрАТ "СК "ВУСО" повідомило ОСОБА_1 , що розрахунок розміру страхового відшкодування у вигляді витрат на поховання здійснено у відповідності до вимог п. 27.4. ст. 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
 
Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши, що після надання позивачкою підтверджуючих документів про здійснення витрат на поховання, ПрАТ "СК "ВУСО" здійснило виплату таких витрат, дійшов обгрунтованого та мотивованого висновку про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги.
 
При цьому, суд першої інстанції врахував обставини, на які посилалася позивачка у позовній заяві, зокрема, що в місцевості де похований ОСОБА_3 (с. Трипілля Київської області) розмір витрат на поховання встановлений у розмірі 8216,00 грн. 
 
Разом з тим, судом правильно зазначено в мотивувальній частині рішення, що відповідно до п. 2.1. ст. 2 Закону відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.
 
Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в частині позовних вимог про стягнення витрат на поховання, правильно застосував норми матеріального права та дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні таких позовних вимог.
 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом норм матеріального права, а саме не застосування положень Постанови ФССНВВПЗУ №45.
 
Колегія суддів також вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанціїпро відсутність правових підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки до звернення позивача до суду з даним позовом відповідачем не було порушено право позивачки на отримання такої виплати.
 
За приписами п. 27.3. ст. 27 Закону страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
 
З матеріалів справи вбачається, що ПрАТ "СК "ВУСО"виплатило на користь дружини померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_4 17 400,00 грн моральної шкоди. Тобто у максимальному розмірі визначеному законом для всіх членів родини.
 
Позивачка також звернулася до ПрАТ "СК "ВУСО" із заявою про відшкодування їй моральної шкоди. В листі №9995 від 11.12.2018 ПрАТ "СК "ВУСО" повідомило                ОСОБА_1 про те, що моральну шкоду у максимально встановленому законом розмірі (12 мінімальних заробітних плат) виплачено дружині померлого. При цьому, ПрАТ "СК "ВУСО" роз'яснило, що у випадку подання ОСОБА_1 документів, що підтверджують її з ОСОБА_3 родинні відносини, страховиком буде здійснено на її користь виплату половини від виплаченої дружині померлого суми моральної шкоди, з одночасною вимогою до ОСОБА_4 повернути помилково виплачену моральну шкоду у розмірі 8700,00 грн.
 
Тобто обов'язок зі сплати коштів у відповідача виникає з дати подання документів.
 
Як правильно встановлено судом, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 подала до ПрАТ "СК "ВУСО" документи, що підтверджують її з ОСОБА_3 родинні відносини та є підставою для виплати моральної шкоди.
 
При цьому, позивачка помилково зазначає в апеляційній скарзі, що судом відмовлено у стягненні моральної шкоди у зв`язку з тим, що поставлено під сумнів факт того, що вона є донькою померлого. З мотивувальної частини рішення вбачається, що у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди відмовлено у зв'язку з тим, що судом не встановлено порушеного права позивачки з боку відповідача, оскільки останньому вона не надала документів.
 
Більш того, обставини того, що позивачкою не було надано страховику документів, які підтверджують її родинні відносини з померлим, ОСОБА_1 підтвердила, вказавши про це у відповіді на відзив та в апеляційній скарзі (а.с. 90, 118-121). Зокрема, ОСОБА_1 , зазначила, що копію свідоцтва про народження та копію свідоцтва про шлюб, згідно якого вона змінила прізвище, було долучено лише до позовної заяви. В свою чергу, відповідач не заперечував того факту, що позивачка не позбавлена права надати такі документи до                ПрАТ "СК "ВУСО".
 
За обставин, коли до ПрАТ "СК "ВУСО" позивачкою не було подано документу, який підтверджує, що остання є донькою померлого, наявність якого і є підставою для виплати моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність порушеного права позивача відповідачем.
 
Оскільки позовні вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних є похідними від позовних вимог про стягнення витрат на поховання та моральної шкоди, в задоволенні яких судом правомірно відмовлено, то висновок суду про відмову в задоволенні позову в цій частині теж є правильним.
 
Крім того, слід зазначити, що пеню у розмірі 5,89 грн відповідачем сплачено у відповідності до вимог п. 36.5 ст. 36 Закону, так як виплату витрат здійснено з простроченням, у зв`язку з невчасним наданням документів позивачкою.
 
Відтак, є безпідставними посилання в апеляційній скарзі, що сплата відповідачем пені за один день у розмірі 5,89 грн свідчить про визнання відповідачем факту прострочення виконання зобов`язання у розмірі, який просить стягнути позивачка. 
Фактично доводи апеляційної скарги за своїм змістом є доводами позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення без змін, а скарги без задоволення.
 
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму  для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у данійсправі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн), справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.
За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                                П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Голосіївського районногосуду м. Києва від 20 лютого 2020 року- залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Повний текст постанови складено 15 червня 2020 року.

Головуючий                                                                                                             О.Ф. Мазурик

Судді                                                                                                                          В.А. Кравець

                                                                                                                                   Л.Д. Махлай