22-ц/804/1466/20 
                                                                                242/3910/19 
                                               
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М             У К Р А Ї Н И

14 квітня 2020 року                                                                                                     місто Маріуполь

   справа № 242/3910/19
   провадження № 22-ц/804/1466/20

                        Донецький апеляційний суд у складі: 
  
                           головуючого                                      Пономарьової О.М.,
                           суддів                                                 Зайцевої С.А., Попової С.А., 
                           
сторони:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Комунальне підприємство «Служба єдиного замовника» Авдіївської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу відповідача Комунального підприємства «Служба єдиного замовника» Авдіївської міської ради на рішення Селидівського міського суду Донецької області у складі судді Владимирської І.М. від 05 лютого 2020 року, 

в с т а н о в и в :

10 липня 2019 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діє ОСОБА_2 , звернувся з позовом до Комунального підприємства «Служба єдиного замовника» (далі КП «СЄЗ») Авдіївської міської ради про стягнення заборгованості по заробітній платі.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 01 червня 2018 року незаконно звільнено з КП «СЄЗ» Авдіївської міської ради з посади заступника директора з виробництва. 
Рішенням Селидівського міського суду від 17 січня 2019 року ОСОБА_1 поновлено на роботі з 02 червня 2018 року та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 124 867 грн. 40 коп. Згідно з наказом по підприємству КП «СЄЗ» Авдіївської міської ради 14 червня 2019 року ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника директора з виробництва в КП «Служба єдиного замовника» Авдіївської міської ради з 02 червня 2018 року. 
25 червня 2019 року позивач звільнився за власним бажанням. Однак, станом на 05 липня 2019 року ОСОБА_1 не виплачено всіх виплат при звільненні за період з 02 червня 2018 року по 25 червня 2019 року: з 02 червня 2018 р. по 17 січня 2019 р. за рішенням суду у сумі 124 867 грн 40 коп; з 18 січня 2019 р. по 17 червня 2019 р. середньоденний заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 84 562 грн 10 коп.; з 18 червня 2019 р. по 25 червня 2019 р. заробітна плата у сумі 4 741 грн 80 коп.; компенсація за невикористану відпустку у сумі 18 308 грн 73 коп. 
Відповідачем було проведено розрахунок з ОСОБА_1 за шість робочих днів у розмірі 3 340 грн 42 коп. та сплачено компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 18 308 грн 73 коп., з яких утримано вихідну допомогу у розмірі 15 806 грн 00 коп., яку позивач отримав в червні 2018 року при звільненні за скороченням штату. 
Позивач посилався на те, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство. В зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні ОСОБА_1 зазнав моральні страждання, що виражаються в унеможливлені оздоровлення себе, дружини та дитини, погіршенні стосунків з колегами, постійній необхідності вживати заспокійливі ліки, втратив покій та сон. 
В подальшому позивач уточнив позовні вимоги (а.с.78) та просив суд стягнути на користь позивача: за період з 18 січня 2019 р. по 17 червня 2019 р. середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 84 562 грн 10 коп.; з 18 червня 2019 р. по 25 червня 2019 р. заробітну плату у сумі 4 741 грн 80 коп.; компенсацію за невикористану відпустку у сумі 18 308 грн 73 коп.; моральну шкоду у розмірі 200 000 грн 00 коп.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (з розрахунку середньоденної заробітної плати 790 грн 30 коп.)
Рішенням Селидівського міського Донецької області від 05 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з КП «СЄЗ» Авдіївської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 січня 2019 року по 14 червня 2019 року у розмірі 79 820 грн 30 коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 15 806 грн 00 коп., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 61 643 грн 40 коп. 
Стягнуто з КП «СЄЗ» Авдіївської міської ради на корись ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 500 грн 00 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
05 березня 2020 року відповідач КП «СЕЗ» Авдіївської міської ради подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Селидівського міського Донецької області від 05 лютого 2020 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи. Вимоги позивача ідентичні вимогам, що розглянуті судом у межах справи №242/3262/18 про поновлення останнього на роботі. За результатом розгляду справи на користь позивача стягнуто 124 867 грн 40 коп. Рішення відповідачем виконане в повному обсязі, тож позивач наполягає на повторному нарахуванні заробітної плати у сумі 4 741 грн 80 коп., що вже сплачена за рішенням суду. 
Крім цього, відповідач наполягає, що компенсація за невикористану відпустку вже виплачена позивачу з відрахуванням безпідставно набутої вихідної допомоги. Оскільки підприємство звільняло ОСОБА_1 за скороченням штату, йому було сплачено грошові кошти у сумі 15 806 грн в якості вихідної допомоги, але у зв`язку із набуттям законної сили рішенням про незаконність самого наказу про звільнення та зобов`язанням з боку суду його скасування, виплата стала безпідставною, тож за рахунок цих грошей було покрито борг перед позивачем за належними йому сумами. Суд безпідставно стягнув компенсацію за час вимушеного прогулу, оскільки прогули позивача не були вимушеними, за рішенням суду його поновлено на посаді, з якої він звільнився за власним бажанням. Судом першої інстанції помилково розрахована компенсації середнього заробітку позивача, оскільки стягнута без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди навіть у визначеному судом розмірі в 500 грн.
25 березня 2020 року до апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу відповідача – без задоволення, оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані обставини по справі, дослідженим доказам дана належна правова оцінка та прийняте законне й обгрунтоване рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на таке.
Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 17 січня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до КП «СЄЗ» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено: визнано незаконним і скасовано наказ КП «СЄЗ» Авдіївської міської ради від 30.05.2018 року №91-ос в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України за скороченням штату; поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника директора з виробництва в КП «СЄЗ» Авдіївської міської ради з 02.06.2018 року; стягнуто з КП «СЄЗ» Авдіївської міської ради на користь ОСОБА_1 124 867 грн 40 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02.06.2018 року по день ухвалення судового рішення.
Згідно з постановою Донецького апеляційного суду від 02.05.2019 року рішення Селидівського міського суду від 17.01.2019 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено, стягнуто на користь ОСОБА_1 124 867 грн 40 коп. з утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів. 
Відповідно до наказу № 121-о від 14.06.2019 року, виданого КП «СЄЗ» Авдіївської міської ради, ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника директора з виробництва з 02.06.2018 року. 
Згідно з наказом № 128-ос від 25.06.2019 року, виданого КП «СЄЗ» Авдіївської міської ради, ОСОБА_1 заступника директора з виробництва звільнено 25.06.2019 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Компенсація за невикористану відпустку 33 календарних днів. 
27.06.2019 року головний бухгалтер КП «СЕЗ» Авдіївської міської ради звернувся до директора КП «СЕЗ» з службовою запискою про вирішення питання щодо повернення виплаченої ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 15 806 грн 00 коп. взаємозаліком у разі отримання компенсації ОСОБА_1 за невикористану відпустку. 
Наказом КП «СЄЗ» Авдіївської міської ради про проведення розрахунків № 216 від 27.06.2019 року вирішено провести розрахунок заробітної плати ОСОБА_1 та компенсації за невикористану відпустку (33 календарні дні); запропоновано ОСОБА_1 відшкодувати підприємству кошти у розмірі 15 806 грн 00 коп., виплачені як компенсацію, оскільки скорочення штату визнано незаконним. З наказом ОСОБА_1 ознайомлено.
Як вбачається з розрахункового листа за червень 2019 року ОСОБА_1 нараховано: заробітна плата 3 340,42 грн; компенсація за невикористану відпустку 18 308,73 грн; вихідна допомога 15 806,00 грн, всього нараховано 5 843,15 грн, утримано 1 139,42 грн, до видачі 4 703,73 грн. 
Відповідно до меморіального ордеру № J072278CF1 від 22.07.2019 року КП «СЕЗ» Авдіївської міської ради перерахувало суму у розмірі 113 185 грн 00 коп. призначення платежу справа № 242/3262/18 від 22.05.2019 року. 
Згідно з платіжним дорученням № 1072 від 29.07.2019 року КП «СЕЗ» Авдіївської міської ради перерахувало грошові кошти у розмірі 1 873 грн. 01 коп., призначення платежу заробітна плата ОСОБА_1 ; платіжним дорученням № 1073 від 29.07.2019 року КП «СЕЗ» Авдіївської міської ради перерахувано грошові кошти у розмірі 22 476 грн 13 коп., призначення платежу - заробітна плата ОСОБА_1 . 
Відповідно до відомості № 232 від 05.07.2019 року КП «СЕЗ» Авдіївська міська рада заробітна плата за червень 2019 року до видачі ОСОБА_1 становить 4 703,73 грн, які перераховані платіжним дорученням № 907 від 05.07.2019 року. 
Згідно з довідками КП «СЄЗ» Авдіївської міської ради станом на 01.06.2018 року посадовий оклад ОСОБА_1 становить 7 903 грн. 00 коп., а середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за період з квітня 2018 року по травень 2018 року складає 395 грн 15 коп.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 9 грудня 2015 року у справі № 6-2123цс15 під вимушеним прогулом слід розуміти час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.
В пункті 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяця роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз.1 п.8 цього порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 17.01.2019 року з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 червня 2018 року до 17 січня 2019 року (по день ухвалення судового рішення), а поновлений на роботі він був лише 14 червня 2019 року, тож суд обгрунтовано визнав позовні вимоги позивача щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу такими, що підлягають частковому задоволенню, та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 січня 2019 року по 14 червня 2019 року – дата наказу про поновлення на роботі.
Для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції правильно врахував розмір середньоденного заробітку позивача у розмірі 790 грн 30 коп., визначений рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 17 січня 2019 року по справі № 242/3262/18, відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, яка передбачає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом; та правильно взяв до розрахунку кількість святкових та вихідних днів, кількість робочих днів позивача з 18.01.2019 року по 14.06.2019 року (наказ про поновлення на роботі) 101 день,  візначивши сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу 79 820 грн 30 коп. (790 грн 30 коп. ? 101 ).
Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги відповідача стосовно невірно визначеного судом середньоденного заробітку позивача за вказаний період та порушення судом першої інстанції норм матеріального права.
Відповідно до ч.1ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
В судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами, що відповідачем при здійсненні розрахунку з ОСОБА_1 у червні 2019 року з заробітної плати (компенсації за невикористану відпустку) було відраховано вихідну допомогу у сумі 15 806 грн 00 коп., що підтверджується розрахунковим листом за червень 2019 року, відповідачем було сплачено позивачу компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2 502 грн 73 коп.
Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Згідно із ч. 1 ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.
У ч. 2 ст. 127 КЗпП України визначено, що відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу:
1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування;
2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки;
3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).
Таким чином, повернення працівником підприємству зайво виплачених коштів можливо у випадках, встановлених ст. 127 КЗпП України і ст. 1215 ЦК України, на підставі наказу чи розпорядження власника або уповноваженого ним органу.
Суд встановив, що наказом № 216 від 27.06.2019 року ОСОБА_1 запропоновано відшкодувати підприємству кошти у розмірі 15 806 грн 00 коп., виплачені як компенсацію, оскільки скорочення штату визнано незаконним. Проте відповідач не надав документів на підтвердження наявності згоди працівника на утримання з нього виплати вихідної допомоги при звільненні.  
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правові підстави для утримання із ОСОБА_1 при здійсненні розрахунку при звільненні виплаченої вихідної допомоги не ґрунтується на вимогах закону та свідчить про недотримання відповідачем положень ст. 116 КЗпП України  та непроведення належного розрахунку з позивачем при звільненні. 
Суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що дiї вiдповiдача суперечать вимогам ст.1215 ЦК України, оскiльки ним не надано доказів рахункової помилки при розрахунку вихідної допомоги та доказiв недобросовiсностi з боку набувача, тобто позивача. 
За таких обставин суд дійшов правильного висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача недоотриману компенсацію за невикористану відпустку у сумі 15 806,00 грн (18 308,73 грн. – 2502,73 грн). 
З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги щодо безпідставно набутої позивачем вихідної допомоги не спростовують висновків суду першої інстанції та не грунтуються на вимогах закону.
Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. 
Згідно зі ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу. 
Статтею ст. 117 КЗпП України передбачено в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату.
Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому  суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України.
Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми.
Пункт 20 вказаної постанови роз`яснює, що, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи – по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.
Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд обгрунтовано керувався правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністів Укаїни від 08.02.1995 року за № 100, відповідно до пункту 2 якого у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. В в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. 
Суд встановив, що позивачу при звільненні не була сплачена у повному обсязі компенсація за невикористану відпустку, яка відповідно до чинного законодавства входить до структури заробітної плати, а тому дійшов правильного висновку про часткове задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. 
Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки позивач відповідно до матеріалів справи не мав заробітку за період з червня 2018 року по червень 2019 року не з його вини, а у зв`язку з вимушеним прогулом, розрахунок необхідно проводити виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу у розмірі 7 903 грн 00 коп. і не прийняв до уваги зазначений позивачем в позовній заяві середньоденний заробіток у розмірі 790 грн 30 коп., оскільки відповідно до наданої відповідачем довідки середньоденна заробітна плата позивача за період квітень 2018 року та травень 2018 р. складає 395 грн. 15 коп. (розрахований відповідно до окладу 7 903,00 грн). 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звільнено наказом від 25 червня 2019 року.
Відповідно до листа N 78/0/206-18 від 08.08.2018 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році» кількість святкових та вихідних днів, кількість робочих днів позивача з 25.06.2019 року (день звільнення) по день ухвалення рішення виходячи із зазначеного листа, склала 156 день, тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 61 643 грн 40 коп. (395 грн 15 коп. ? 156).
Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд першої інстанції визначив суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначив в резолютивній частині рішення.
Посилання в апеляційній скарзі відповідача про помилковість та необгрунтованість нарахування суми середнього заробітку за час затримки розрахунку апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки в рішення суду першої інстанції повно та всебічно наведені мотиви, з яких суд дійшов до висновку про стягнення суми 61 643 грн 40 коп., наведений розрахунок вказаної суми з посиланням на норми закону.
Відповідно до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до діючого законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків ".
В пункті 9 вказаної Постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Судом встановлено, що внаслідок несвоєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати, позивачу спричинена моральна шкода, проте розмір визначений позивачем у 200 000,00 грн суд обгрунтовано визнав завищеним та врахувавши конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, дійшов правильного висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 500,00 грн.
Вищевикладене спростовує доводи апеляційної скарги відповідача про безпідставність відшкодування моральної шкоди та відсутність підтверджень про спричинення позивачу моральної шкоди допущеними порушеннями трудового законодавства.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну правову оцінку, правильно застосував матеріальний закон та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду відповідачем до суду апеляційної інстанції не надано.
Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, апеляційний суд доходить висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги - без задоволення.
Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача Комунального підприємства «Служба єдиного замовника» Авдіївської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 05 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений 17 квітня 2020 року.

Головуючий                                                                                  О.М. Пономарьова

Судді                                                                                              С.А. Зайцева

                                                                                                         С.А. Попова