Ухвала
 
26 березня 2020 року
місто Київ
 
справа № 445/22/17
провадження № 61-5394ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 22 травня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 
про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про стягнення із ОСОБА_1 суми в 119 265, 00 грн, що складається із: 91 615, 00 грн - відшкодування майнової шкоди, 15 500, 00 грн - втраченої вигоди, 10 000, 00 грн - відшкодування моральної шкоди, 450, 00 грн - витрат на евакуатор, 700, 00 грн - вартість експертизи, 1 000, 00 грн - витрат на правову допомогу.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 22 травня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 53 729, 03 грн на відшкодування майнової шкоди, 2 000, 00 грн - відшкодування моральної шкоди, 450, 00 грн - витрат за послуги евакуатора, 700, 00 грн - витрат, пов`язаних із визначенням вартості ремонту автомобіля, 1 000, 00 грн - витрат на правничу допомогу. Здійснено розподіл судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Встановивши, що вартість ремонту пошкодженого автомобіля Peugeot 307, д/н  НОМЕР_1 , становить 159 889, 84 грн, ціна відчуження зазначеного автомобіля - 70 000, 00 грн та сума страхового відшкодування - 36 160, 81 грн, суд першої інстанції визнав, що на користь позивача підлягає стягненню різниця у розмірі 53 729, 03 грн.
Також, врахувавши принцип розумності та справедливості, суд першої інстанції визнав обґрунтованим розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 2 000, 00 грн.
Суд першої інстанції визнав недоведеними вимоги щодо стягнення упущеної вигоди у розмірі 15 000, 00 грн, оскільки надані позивачем розрахунки є абстрактними, побудованими на припущеннях та можливих очікуваннях отримання певного доходу, що не підтверджені належними доказами.
Інші понесені позивачем витрати суд першої інстанції визнав підтвердженими письмовими доказами.
Постановою Львівського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування майнової шкоди змінено, зменшено розмір такої шкоди до 37 757, 63 грн; рішення в частині стягнення витрат за послуги евакуатора у розмірі 450, 00 грн та витрат, пов`язаних із визначенням вартості ремонту пошкодженого автомобіля, у розмірі 700, 00 грн - скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог; рішення в частині визначення розміру витрат на правничу допомогу та судового збору змінено, зменшено розмір витрат на правничу допомогу до 350, 00 грн та судовий збір до 1 016, 47 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Здійснено розподіл судових витрат.
Суд апеляційної інстанції, визначаючи розмір відшкодування шкоди, встановив, що різниця між вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу без урахування коефіцієнту зносу (73 918, 44 грн) та виплаченим позивачу страховим відшкодуванням (36 160, 81 грн) становить 37 757, 63 грн, що підлягає стягненню з відповідача. При цьому, суд зазначив, що для повного відшкодування позивачу майнової шкоди не має правового значення та обставина, що позивач відчужила пошкоджений автомобіль, оскільки він не був визнаний фізично знищеним.
В частині стягнення витрат за послуги евакуатора у розмірі 450, 00 грн суд апеляційної інстанції зробив висновок, що такі витрати підлягають відшкодуванню страховиком забезпеченого транспортного засобу відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Також не підлягають задоволенню вимоги про відшкодування витрат, понесених на проведення оцінки вартості відновлювального ремонту автомобіля, у розмірі 700, 00 грн, оскільки такі витрати не відносяться до матеріального збитку.
ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
ОСОБА_1  17 березня 2020 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, як таке, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.
Щодо віднесення справи, рішення у якій оскаржується учасником справи, до категорії малозначних (справа незначної складності)
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).
Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року - 2 102, 00 грн.
Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Ціна позову у цій справі складає 119 265, 00 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102, 00 грн х 100 = 210 200, 00 грн).
Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акта розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правил пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в ньому, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії. 
Урахувавши усі обставини цієї справи, Суд визнає, що справа є такою, що не становить значної складності для вирішення судами (тобто за визначенням є малозначною справою).
Щодо наявності винятків для допуску до касаційного оскарження судового рішення у малозначній справі
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
У касаційній скарзі не обґрунтовується наявність умов застосування винятків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
При цьому, Верховний Суд дав оцінку та врахував: предмет позову, складність справи, значення справи для сторін і суспільства в цілому, за результатами чого не встановив наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у тому числі касаційна скарга не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Таким чином, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.
Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточними і подальшому оскарженню не підлягає.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), №40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, пункт 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», пункт 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», пункт 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), № 29182/03, пункт 32, від 02 листопада 2006 року; «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) від 07 липня 2015 року № 18499/08, пункт 29).
Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості 
(«Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», пункт 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», пункт 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», пункт 34, «Добріч проти Сербії» (Dobriж «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA) - РІШЕННЯ 35 v. Serbia), №№ 2611/07 та 15276/07, пункт 54, від 21 червня 2011 року; та «Йовановіч проти Сербії» 
(Jovanoviж v. Serbia), 32299/08, пункт 48, від 02 жовтня 2012 року).
При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення у справі «Добріч проти Сербії», пункт 54).
Також Європейський суд з прав людини постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви №26293/18 від 09 жовтня 2018 року у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
Європейський суд у зазначеному рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.
Отже, за прецедентною практикою Європейського суду з прав людини обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалені у малозначній справі, а отже, не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 22 травня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко