Постанова
Іменем України 
 
25 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 200/2872/18
провадження № 61-528св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,         
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,  
відповідачі: публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
третя особа - Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадиров Владислав Володимирович,  
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2019 року у складі судді                Женеску Е. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі - ПАТ «Укрсиббанк» та/або банк), публічного акціонерного товариства  «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк» та/або банк), третя особа - Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації акціонерного товариства «Дельта Банк»        Кадиров В. В., про визнання договору іпотеки недійсним.  
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 19 грудня 2007 року між нею та ПАТ «Укрсиббанк» укладений договір про надання споживчого кредиту      № 11272650000, відповідно до умов якого вона отримала кредит для  придбання домоволодіння.       
19 грудня 2007 року на підставі договорів купівлі-продажу, укладених між нею та ОСОБА_2 , посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В. Е. та зареєстрованих у реєстрі за № № 4700 та 4703, вона придбала домоволодіння та земельну ділянку, розташовані на  АДРЕСА_1 .  
Цього ж дня на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором  між нею та ПАТ «Укрсиббанк» укладено договір іпотеки № 11272650000/1, згідно з яким вона передала банку в іпотеку  вищезазначені домоволодіння та земельну ділянку. 
В подальшому між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» набув право вимоги до неї за кредитним договором від 19 грудня 2007 року.
Оскільки право власності на домоволодіння та земельну ділянку за нею було зареєстровано лише 31 липня 2008 року, вважала, що договором іпотеки порушено її право на справедливість, зазначений договір суперечить вимогам Закону України «Про іпотеку», ЦК України та ЗК  України, оскільки на момент його укладення вона не мала права власності на предмет іпотеки.
Ураховуючи викладене, позивач просила визнати недійсним договір іпотеки від 19 грудня 2007 року № 11272650000/1, укладений між нею та ПАТ «Укрсиббанк».
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням  Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська                             від 20 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний договір іпотеки відповідає вимогам Закону України «Про іпотеку», статті 203 ЦК України, при цьому зазначив, що позивач звернулася з даним позовом із пропуском позовної давності. 
Короткий зміст постанови апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року, виключено з мотивувальної частини рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2019 року посилання на пропуск позивачем позовної давності та застосування її наслідків.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позов є необґрунтованим, проте вважав за необхідне виключити з мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання на пропуск позивачем позовної давності, оскільки відмовити в задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погодившись із таким вирішенням спору, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 аргументована тим, що оспорюваний договір іпотеки суперечить статті 5 Закону України «Про іпотеку» та статтям 125, 126 ЗК України в зв'язку з тим, що на момент його укладення її право власності на нерухоме майно не було зареєстроване. Реєстрація здійснена лише 31 липня 2008 року.      
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в справі за позовом   ОСОБА_1 до  ПАТ «Укрсиббанк»     ПАТ «Дельта Банк», третя особа - Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадиров В. В., про визнання договору іпотеки недійсним.  
Витребувано із Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська   зазначену справу.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 19 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсиббанк» укладений договір про надання споживчого кредиту                  № 11272650000, відповідно до умов якого позивач отримала кредит у розмірі 100 000,00 доларів США на придбання домоволодіння з терміном його повернення до 18 грудня 2024 року.
19 грудня 2007 року між  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (продавці) та   ОСОБА_1 (покупець) укладено договори купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , які посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В.Е. та зареєстровані у Реєстрі нотаріальних дій за № № 4700, 4703.
19 грудня 2007 року між ОСОБА_1 (іпотекодавцем) та ПАТ Укрсиббанк (іпотекодержателем) укладено договір іпотеки                                   № 11272650000/1, відповідно до якого на забезпечення зобов`язань за кредитним договором від 19 грудня 2007 року № 11272650000                      ОСОБА_1  передала в іпотеку банку домоволодіння, яке є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В. Е. 19 грудня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за                             № 4700, та земельну ділянку, яка є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В. Е. 19 грудня 2007 року та зареєстрованого в реєстрі за № 4703.
Вказаний договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В.Е. та зареєстрований в реєстрі за № 4709.
Згідно з витягом «Про реєстрацію права власності на нерухоме майно» право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за  ОСОБА_1 зареєстровано 31 липня                       2008 року.
08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» (продавець) та ПАТ «Дельта Банк» (покупець) укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г. та зареєстрований в реєстрі за                   № 3749.
Згідно з витягом з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором від 19 грудня 2007 року № 11272650000, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсиббанк».
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування  судами першої та апеляційної інстанційнорм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом статті 627 ЦК України та статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею  628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно з  частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
Статею 204 ЦК України встановлена презумпція дійсності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до вимог частин четвертої та п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку»  іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. 
Суди встановили, що оспорюваний договір іпотеки укладений між сторонами на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 19 грудня 2007 року.
Вказаний договір іпотеки нотаріально посвідчений.
У договорі іпотеки сторонами також обумовлені усі умови, передбачені законодавством для його чинності.
Відповідно до умов договору іпотеки від 19 грудня 2007 року, домоволодіння АДРЕСА_1 є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В. Е. 19 грудня 2007 року,  зареєстрованого в реєстрі за                      № 4700, про що внесено запис до Державного реєстру правочинів                          № 2583340. 
Земельна ділянка за вищевказаною адресою також є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В. Е. 19 грудня 2007 року,  зареєстрованого в реєстрі за                        № 4703, про що внесено запис до Державного реєстру правочинів                       № 2583383.
Запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено 31 липня 2008 року.
Згідно з частиною другою статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки також може бути, зокрема, нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому.
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, встановивши, що оспорюваний договір іпотеки відповідає вимогам законодавства та при його укладенні права позивача не порушені, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання його недійсним.
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів, які відповідають обставинам справи й узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а зводяться до оцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України(в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).  
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,                      від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для  залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції тапостанови апеляційного суду- без змін. 
Керуючись статтями 389, 400,  401 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська                              від 20 березня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та  оскарженню не підлягає.   
                                                                         
Судді:                                                                                      В.  І.  Журавель

                                                                                                 Н. О. Антоненко

                                                                                                 М. М. Русинчук