ПОСТАНОВА
Іменем України

21 травня 2020 року 
Київ
справа №826/11267/16
адміністративне провадження №К/9901/49222/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Юрченко В.П.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Пасічник С.С., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на постанову  Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.04.2017 (суддя Арсірій Р.О.) та ухвалу  Київського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2017 (головуючий суддя Оксененко О.М., судді:Губська Л.В., Федотов І.В.) у справі  № 826/11267/16 за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітмедіка» до  Головного управління ДФС у м. Києві про  скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Елітмедіка» звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про скасування податкових повідомлень-рішень від 14.07.2016 № 0012381404, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на 484 157,00 грн.; № 0012391404, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 188 283,00 грн. і застосовані штрафні (фінансові) санкції в розмірі 47 071,00 грн. 
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки ТОВ «Елітмедіка» не порушувало вимог пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 135.1 статті 135 та пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, що підтверджується належним чином оформленими первинними документами, які засвідчують належне виконання позивачем вимог податкового законодавства в частині підтвердження права на податковий кредит та формування витрат підприємства по взаємовідносинам з ТОВ «Атлантис Інвест».
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.04.2017, залишеною без змін  ухвалою  Київського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2017, позовні вимоги задоволено: визнано протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення від 14.07.2016 № 0012381404 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем з податку на прибуток приватних підприємств за основним платежем на 484157,00 грн. та податкове повідомлення-рішення від 14.07.2016 № 0012391404 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем ПДВ на 188283,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями на 47071,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з необґрунтованості доводів податкового органу про порушення позивачем податкового законодавства при проведенні господарських операцій з контрагентом  -  ТОВ «Атлантис Інвест», які не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. 
Не погоджуючись з судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що судові рішення були ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права. В касаційній скарзі зазначає про помилковість висновків судів попередніх інстанцій та прийняття ними рішення за неправильного застосування норм податкового і пов`язаного з ним законодавства, що регулюють підстави, умови, порядок, правильність і обґрунтованість обчислення, відображення і сплату сум податку на прибуток і ПДВ, з урахуванням обставин, викладених в акті перевірки.  Наголошує на законності та обґрунтованості спірних податкових повідомлень-рішень з підстав встановлення під час перевірки позивача факту здійснення нереальних господарських операцій з ТОВ «Атлантис Інвест» (отримання товару оформлювалось лише документально без наявності у ТОВ «Атлантис Інвест» необхідних ресурсів), за відсутності ділової мети у діях платника податку, що позбавляє позивача права на формування податкового кредиту та витрат підприємства по таким операціям.
Позивач надав письмові заперечення на касаційну скаргу, вважаючи її необґрунтованою, та таку, що не підлягає задоволенню, оскільки рішення судів попередніх інстанцій є законними.
Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про обґрунтованість позовних вимог та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських взаємовідносин з постачальником ТОВ «Атлантис Інвест» за період з 01.11.2015 по 30.11.2015.
За наслідками проведеної перевірки відповідачем складено акт від 24.06.2016    № 150/26-15-14-04-05/33832018, в якому зроблено висновок про порушення позивачем вимог пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 135.1 статті 135 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток на загальну суму 484 157,00 грн. за 2015 рік; пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за листопад 2015 року на загальну суму 188 283,00 грн.
На підставі встановлених в акті перевірки порушень, Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві прийнято податкові повідомлення - рішення від 14.07.2016 № 0012381404, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на 484 157,00 грн.; № 0012391404, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 188 283,00 грн. і застосовані штрафні (фінансові) санкції в розмірі 47 071,00 грн.
Не погоджуючись з вказаними рішеннями податкового органу позивач звернувся до суду про їх скасування.
Як передбачено частиною 1  статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки та збори в порядку і розмірах, установлених законом.
Згідно пункту  44.1  статті  44 ПК України  (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
За змістом підпункту  14.1.181  пункту  14.1  статті  14 ПК України  податковий кредит - це сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з  розділом V цього Кодексу.
Відповідно до пункту  198.1  статті  198 ПК України  право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг (підпункт а).
Пункт  198.3  статті  198 ПК України  встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до  статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом  193.1  статті  193  цього  Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
У відповідності до пункту  198.2  статті  198 ПК України  датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Згідно пункту  198.6  статті  198 ПК України  не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог  статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом  201.11  статті  201  цього  Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього  Кодексу.
Підпунктом  134.1.1  пункту  134.1  статті  134 ПК України  передбачено, що об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту  139.1  статті  139 Податкового кодексу України  не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого  наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 № 73, витрати - зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).
Основним документом, який регулює формування витрат у бухгалтерському обліку, є  Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 Витрати  (далі - П(С)БУ 16), затвердженого  наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318.
Згідно з п. 7 П(С)БУ 16 витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.
Пунктом  44.2  статті  42 ПК України  передбачено, що    для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
За визначенням  статті 1 Закону №996-XIV  (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до частини першої  статті 9 Закону №996-XIV  підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Як визначено підпунктом  14.1.36  пункту  14.1  статті  14 ПК України  господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
У відповідності до  статті 1 Закону №996-XIV  господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Отже правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкових вигод (витрат та податкового кредиту) виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій та їх документального підтвердження сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності та належним чином складеної податкової накладної; ділової мети, розумних економічних причин для здійснення операції й подальшого використання придбаного товару (робіт, послуг) у межах господарської діяльності платника.
Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкових вигод.
Недоведеність наявності вказаних умов позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкових вигод, а покупця - права на їх формування та відображення у бухгалтерському та податковому обліку.
Зважаючи на вимоги вищенаведених норм попередні судові інстанції, вирішуючи спір по суті, дійшли правильного висновку, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів, робіт та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, які містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.
Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що    ТОВ «Елітмедіка» (покупець) та ТОВ «Атлантис Інвест» (постачальник) укладено договір поставки від 02.11.2015 № 021115-01, за умовами якого, постачальник зобов`язується передати (поставити) у власність покупця у зумовлені строки товари (товари медичного призначення), а покупець зобов`язаний прийняти товар та оплатити його на умовах цього Договору.
Кількість товару, що передається покупцю за цим договором, визначається загальною сумою кількості окремих партій товару, що буде поставлена покупцю впродовж терміну дії цього договору. Асортимент (номенклатура) товару, а також ціна на одиницю товару, що визначається в прайс-листах (специфікації), рахунках та видаткових накладних до цього договору, є звичайною.
Прийняття товару за кількістю здійснюється покупцем в момент передачі йому постачальником цього товару. Товар вважається прийнятим по кількості після підписання Покупцем накладної на відпуск йому цієї конкретної партії товару. Моментом поставки вважається підписання покупцем накладної на товар, що свідчить про перехід права власності на товар до покупця.
Реальність виконання вказаного договору підтверджують наступні первинні та розрахункові документи: видаткові та податкові накладні, банківська виписка, сертифікати якості. 
В обґрунтування правомірності винесення контролюючим органом спірних податкових повідомлень-рішення, останній посилається на податкову інформацію Кіровоградської ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області від 28.01.2016 № 15/11-23-22-01/39647560 стосовно ТОВ «Атлантис Інвест», відповідно до якої встановлено, що у ТОВ «Атлантис Інвест» працювала у штаті - 1 особа; інформація щодо наявності основних засобів відсутня; свідоцтво ПДВ №200214823 від 01.05.2015 анульовано 04.08.2015; остання податкова звітність з податку на додану вартість подана за період квітень 2015 року. Крім цього відсутність трудових ресурсів, виробничого обладнання, транспортних засобів та торгівельного обладнання, відсутність у підприємства необхідних умов для здійснення господарської діяльності в частині, виробництва, зберігання та відвантаження товарно-матеріальних цінностей свідчить про неможливість здійснення господарської діяльності ТОВ «Атлантис Інвест».
Колегія суддів зазначає, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, необхідно враховувати, що відповідно до вимог  ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України  (у редакції на час розгляду справи судами) обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.
Колегія суддів зазначає, що контролюючим органом всупереч вимог  Кодексу адміністративного судочинства України  (в редакції на момент розгляду справи судами) не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагента по ланцюгу постачання трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для проведення господарської діяльності з поставки товару, обумовленого укладеним договорам з позивачем, як не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили про наявність фактів, які свідчили про протиправну поведінку контрагента та про обізнаність платника податків щодо такої та злагодженості дій між ними.
Крім того, колегія суддів зазначає, що висновки про відсутність у контрагента трудових та матеріально - технічних ресурсів контролюючим органом зроблено виключно на підставі аналізу зібраної та опрацьованої податкової інформації , наявної в базі даних ДФС та податкової інформації наданої іншим контролюючим органом, проте така податкова інформація, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону. Крім того, така інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень, на які посилається контролюючий орган.
Судами правильно взято до уваги, що в обґрунтування прийняття спірних податкових повідомлень-рішень відповідачем не наведено обставин, які б вказували на безтоварність операцій. Висновки відповідача ґрунтуються лише на податковій інформації контрагента позивача, а не аналізу суті та наслідків господарських операцій, які мали місце у перевіряємому періоді, що, в свою чергу, не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання спірного договору за умови наявності первинних документів, які спростовують такі доводи. Відсутність товарно-транспортних накладних також не є безумовною підставою для відсутності права позивача на формування податкового кредиту. Ненадання зазначених документів не позбавляє платника права на формування кредиту, за умови наявності інших первинних документів, які спростовують факт безтоварності господарських операцій.
Відтак, оцінивши повноту, характер, об`єктивність та юридичне значення установлених конкретних фактичних обставин справи, суди попередніх інстанцій визнали їх такими, що свідчать про помилковість тверджень відповідача щодо нереального характеру правовідносин позивача із згаданим контрагентом, підставою для яких стали лише припущення контролюючого органу та недоведені обставини.
          Доводи ж касаційної скарги не спростовують мотивів, покладених судами в основу оскаржуваних рішень, й не свідчать про неправильне застосування ними норм матеріального права або ж порушення процесуальних норм, а фактично зводяться лише до переоцінки встановлених судами обставин справи, що, в свою чергу, не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.
          Відповідно до частин 1 та 4  статті 242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
          Згідно з частиною 1  статті 350 КАС України  суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених  статтею 341 цього Кодексу  межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями  341,  343,  349,  350,  355,  359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ: 

          Касаційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення.
          Постанову  Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.04.2017 та ухвалу  Київського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2017 у справі                 № 826/11267/16 залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.П. Юрченко
І.А. Васильєва 
 С.С. Пасічник ,
Судді Верховного Суду