СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2020 р.                                                                Справа № 922/3271/19  

Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Білецька А.М. , суддя  Гребенюк Н.В. 
при секретарі Казаковій О.В.
за участю представників сторін:
позивача – не з`явився,
відповідача – не з`явився, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх563) на рішення господарського суду Харківської області від 13.01.2020 (суддя Новікова Н.А., повний текст складено 21.01.2020) у справі №922/3271/19
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “ЗАХІД АГРОБІЗНЕС”, 33013, м. Рівне, вул. Князя Володимира, 75, код ЄДРПОУ 37022936;
до Приватного науково – виробничого підприємства “ФОРВАРД”, 61046, м. Харків, вул. Єнакіївська, 11, код ЄДРПОУ 25190668;
про    стягнення заборгованості у розмірі 343208,71 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю “ЗАХІД АГРОБІЗНЕС” звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Приватного науково – виробничого підприємства “ФОРВАРД” про стягнення заборгованості за договором поставки засобів захисту рослин № 396-33Р-СВ-18 від 08.05.2018 у розмірі             343208, 71 грн., з яких: 198553, 19 грн. – сума основного боргу, 67274, 17 грн. – пеня, 47598, 37 грн. – відсотки річні (25 %) та 29782, 98 грн. – штраф (15 % від суми заборгованості).
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки №396-33Р-СВ-18 від 08.05.2018 в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару за видатковими накладними №1619 від 08.05.2018, № 1647 від 14.05.2018, № 1765 від 17.05.2018, № 2316 від 12.06.2018, № 2490 від 25.06.2018, № 2652 від 10.07.2018, № 2956 від 10.08.2018, № 2966 від 10.08.2018, № 4/1-18 від 04.06.2018 та товаро–транспортних накладних: № 3-1619 від 08.05.2018, № 3-1647 від 14.05.2018,   № 3-1765 від 17.05.2018, № ПП-4/1-18 від 04.06.2018, № 3-2316 від 12.06.2018, № 3-2490 від 25.06.2018,  № 3-2652 від 10.07.2018, № 3-2956 від 10.08.2018, № 3-2966 від 10.08.2018.

Відповідач звернувся до Господарського суду Харківської області із заявою від 13.01.2020 про зменшення розміру неустойки до 5 % від суми заборгованості (а.с.100).
Заява обґрунтована тим, що сукупне нарахування штрафних санкцій: пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, штрафу у розмірі 15 % від суми заборгованості та відсотків згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 25 % річних не є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом грубого порушення балансу між  інтересами кредитора і боржника, а також є засобом використання пені та штрафу як інструменту отримання безпідставних доходів, а не як способу стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань, що є недопустимим.

Рішенням господарського суду Харківської області від 13.01.2020 у справі №922/3271/19 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного науково – виробничого підприємства “ФОРВАРД” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ЗАХІД АГРОБІЗНЕС” заборгованість за договором поставки засобів захисту рослин №396-33Р-СВ-18 від 08.05.2018 у розмірі 324655, 52 грн., з яких: 180000 грн. - сума основного боргу, 67274, 17 грн. – пеня, 47598, 37 грн. – відсотки річні (25 %), 29782, 98 грн. – штраф (15 % від суми заборгованості). Закрито провадження у справі в частині стягнення 18553, 19 грн. основного боргу.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу, суд першої інстанції встановив, що станом на час прийняття рішення відповідач не оплатив поставлений позивачем товар на суму 180000  грн.
Господарський суд Харківської області закрив провадження в частині стягнення з відповідача 18533, 19 грн. основного боргу на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК України у зв`язку із відсутністю предмету спору,  оскільки після відкриття провадження у цій справі відповідач погасив заборгованість на вказану суму.
Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 25% річних в розмірі        47598,37 грн. на підставі п. 6.4.1 договору задоволені судом першої інстанції в повному обсязі, з посиланням на їх обґрунтованість та арифметичну вірність здійсненого позивачем  розрахунку. 
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у розмірі 67274, 17 грн. та штрафу (15 % від суми заборгованості) у розмірі 29782, 98 грн., на предмет відповідності вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. 253-255,    549 ЦК України, ст. 231, 232 ГК України, ст.  1,  3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань”, суд першої інстанції  дійшов висновку, що він є обґрунтованими, правомірними та правильно розрахованими.
Місцевий господарський суд відмовив в задоволенні заяви відповідача про зменшення розміру неустойки, пославшись на те, що всі нарахування здійснені у відповідності до укладеного між сторонами договору поставки засобів захисту рослин №396-33Р-СВ-18 від 08.05.2018 та норм діючого законодавства, крім того, відповідачем не надано суду доказів знаходження у тяжкому фінансовому стані або виникнення інших суттєвих негативних наслідків для інтересів відповідача у зв`язку із сплатою неустойки в установленому договором розмірі.

Відповідач  із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить це рішення змінити та зменшити розмір неустойки до п`яти відсотків від суми заборгованості.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що сукупне нарахування штрафних санкцій: пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, штрафу у розмірі 15 % від суми заборгованості та відсотків згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 25 % річних не є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом грубого порушення балансу між  інтересами кредитора і боржника, а також є засобом використання пені та штрафу як інструменту отримання безпідставних доходів, а не як способу стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань, що є недопустимим. Відповідач вважає, що сплата ним  25% річних згідно ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України та п.6.4.1 договору повністю компенсує  збитки позивача, а тому наявні підстави для зменшення неустойки на підставі ст.551 Цивільного кодексу України, ст.233 Господарського кодексу України. 

Позивач відзив на апеляційну скаргу не надав.
В судове засідання 09.06.2020 позивач не з`явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.  
Крім того, про дату, час та місце розгляду справи позивач був повідомлений телефонограмою суду №009888 від 04.06.2020.

Відповідач в судове засідання 09.06.2020 не з`явився. 
Ухвала суду від 25.05.2020, якою розгляд справи призначено на 09.06.2020, направлялась на адресу відповідача (вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та повідомлену відповідачем суду в апеляційній скарзі), однак повернулась підприємством зв`язку із довідкою про невручення «за закінченням терміну зберігання».
Судова колегія враховує, що за вказаною адресою відповідач отримував поштову кореспонденцію суду апеляційної інстанції, зокрема, ухвалу суду від 11.03.2020 про відкриття апеляційного провадження, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.163, 168).
Згідно ч.7 ст.120 ГПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження під час розгляду справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця знаходження ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає
Відповідач не повідомляв суд про зміну свого місцезнаходження під час розгляду справи.
Отже, судом апеляційної інстанції дотримано вимоги статті 120 ГПК України.

Східний апеляційний господарський суд в порядку ч.6 ст.120 ГПК України, 04.06.2020 повідомив відповідача про дату, час та місце розгляду справи телефонограмою №009889.
Отже, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. 

Клопотань про відкладення розгляду справи від сторін не надходило. 
Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для реалізації сторонами  своїх процесуальних прав, належним чином повідомлено позивача та відповідача  про дату, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін.   

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного  апеляційного господарського суду встановила наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю “ЗАХІД АГРОБІЗНЕС” звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Приватного науково – виробничого підприємства “ФОРВАРД” про стягнення заборгованості за договором поставки засобів захисту рослин № 396-33Р-СВ-18 від 08.05.2018 у розмірі             343208, 71 грн., з яких: 198553, 19 грн. – сума основного боргу, 67274, 17 грн. – пеня, 47598, 37 грн. – відсотки річні (25 %) та 29782, 98 грн. – штраф (15 % від суми заборгованості).
Відповідач звернувся до Господарського суду Харківської області із заявою від 13.01.2020 про зменшення розміру неустойки до 5 % від суми заборгованості (а.с.100).
Заява обґрунтована тим, що сукупне нарахування штрафних санкцій: пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, штрафу у розмірі 15 % від суми заборгованості та відсотків згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 25 % річних не є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом грубого порушення балансу між  інтересами кредитора і боржника, а також є засобом використання пені та штрафу як інструменту отримання безпідставних доходів, а не як способу стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань, що є недопустимим.
Рішенням господарського суду Харківської області від 13.01.2020 у справі №922/3271/19 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного науково – виробничого підприємства “ФОРВАРД” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ЗАХІД АГРОБІЗНЕС” заборгованість за договором поставки засобів захисту рослин №396-33Р-СВ-18 від 08.05.2018 у розмірі 324655, 52 грн., з яких: 180000 грн. - сума основного боргу, 67274, 17 грн. – пеня, 47598, 37 грн. – відсотки річні (25 %), 29782, 98 грн. – штраф (15 % від суми заборгованості). Закрито провадження у справі в частині стягнення 18553, 19 грн. основного боргу.
В наведеному рішенні суд першої інстанції відмовив в задоволенні заяви відповідача про зменшення розміру неустойки та перевіривши розрахунки позивача, задовольнив позовні вимоги в цій частині повністю, стягнув з відповідача на користь позивача 67274, 17 грн. пені та 29782, 98 грн. штрафу на підставі п.п.6.4.1, 6.8 договору, ст.549 Цивільного кодексу України. 

Рішення місцевого господарського суду оскаржується відповідачем  в частині відмови у задоволенні заяви відповідача про зменшення розміру неустойки та стягнення з відповідача 67274, 17 грн. пені та 29782, 98 грн. штрафу.
В апеляційній скарзі відповідач просить змінити рішення суду першої інстанції, а саме, задовольнити його клопотання про зменшення розміру неустойки та зменшити її розмір до 5% від суми заборгованості. 

Відповідно до ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та переглядаючи справу в межах, встановлених  статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. 

За змістом частини 2  статті 217 ГК України  вбачається, що одним із видів господарських санкцій у сфері господарювання є штрафні санкції, які в силу частини 1  статті 230 ГК України  визначаються у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4  статті 231 ГК України  встановлюється законом, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.
Пеня як вид забезпечення виконання зобов`язання та її розмір визначена частиною 3  статті 549 ЦК України, частиною 6 статті  231  та частиною 6 статті  232 ГК України. Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4  статті 231 ГК України.
Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2  статті 231 ГК України.
При цьому, в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу,    що узгоджується із принципом свободи договору, встановленим  статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Отже, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам  статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі  статтею 549 ЦК України  пеня та штраф є формами неустойки, а в силу статей  217,  230 ГК України  штраф та пеня визначені як види штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Відтак, в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 12.12.2019 у справі №910/10939/18, від 19.02.2019 у справі №904/3189/18, від 09.02.2018 у справі №911/2813/17.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов договору поставки  №396-33Р-СВ-18 від 08.05.2018 та специфікації до нього, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 230036,99 грн., що підтверджується видатковими накладними №1619 від 08.05.2018, № 1647 від 14.05.2018, № 1765 від 17.05.2018, № 2316 від 12.06.2018, № 2490 від 25.06.2018, № 2652 від 10.07.2018, № 2956 від 10.08.2018, № 2966 від 10.08.2018, № 4/1-18 від 04.06.2018 та товаро–транспортних накладних: № 3-1619 від 08.05.2018, № 3-1647 від 14.05.2018,   № 3-1765 від 17.05.2018, № ПП-4/1-18 від 04.06.2018, № 3-2316 від 12.06.2018, № 3-2490 від 25.06.2018,  № 3-2652 від 10.07.2018, № 3-2956 від 10.08.2018, № 3-2966 від 10.08.2018.
Відповідно до п. 4.2. договору покупець оплачує товар у строки, зазначені у специфікаціях.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідач повинен був здійснити  попередню авансову оплату в розмірі 20 %  - до 17.05.2018, кінцеву оплату 80 %  - до 15.10.2018.
Однак, в порушення умов договору, відповідач оплатив товар частково, а саме,  сплатив 21000 грн. платіжним дорученням №91 від 01.04.2019, а після відкриття провадження у цій справі сплатив  18553,19 грн. платіжним дорученням №223 від  22.11.2019.

Відповідно до п. 6.4.1. договору встановлено, що у випадку порушення термінів або умов оплати товару покупець зобов`язаний, на вимогу постачальника, сплатити останньому пеню від суми простроченого або неналежно здійсненого платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня за кожен день прострочення…
За положеннями ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
В п.6.5 договору поставки сторони узгодили, що стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов`язань за цим договором не припиняється строком, визначеним п.6 ст.232 Господарського кодексу України, і здійснюється до повного розрахунку, а строк позовної давності щодо стягнення таких санкцій, відповідно до положень ст.259 Цивільного кодексу України, продовжується до трьох років.
Отже, в договорі сторони передбачили, що нарахування пені не обмежується строком, визначеним ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, а  здійснюється до повного розрахунку сторін. 
Відповідно до п. 6.8. договору встановлено, що за невиконання чи/або не належне виконання даного договору покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 15 % від суми заборгованості.
Отже, стягнення пені та штрафу у разі неналежного виконання замовником взятих на себе зобов`язань передбачено умовами укладеного сторонами договору та узгоджується з приписами чинного законодавства.
Перевіривши розрахунок заявленої до стягнення пені за вказаний в позовній заяві період за допомогою інформаційно-аналітичного центру «Ліга», колегія суддів встановила, що він є правомірним та арифметично вірним.  
Враховуючи встановлений факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати товару, позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню за період з 16.10.2018 по 02.10.2019 у розмірі 67274, 17 грн. та штраф (15 % від суми заборгованості) у розмірі 29782, 98 грн.

Також позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 25% річних в розмірі 47598,37 грн.  на підставі п.6.4.1 договору та ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України. 
Відповідно до п. 6.4.1. договору встановлено, що у випадку порушення термінів або умов оплати товару покупець зобов`язаний, на вимогу постачальника, сплатити останньому …проценти на суму прострочення згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 25 річних.
Позовні вимоги в цій частині задоволені судом першої інстанції в повному обсязі.
Рішення суду першої інстанції в цій частині відповідач не оскаржує.

В заяві про зменшення розміру неустойки та в апеляційній скарзі  відповідач зазначає про те, що сукупне нарахування штрафних санкцій: пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, штрафу у розмірі 15 % від суми заборгованості та відсотків згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 25 % річних не є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом грубого порушення балансу між  інтересами кредитора і боржника, а також є засобом використання пені та штрафу як інструменту отримання безпідставних доходів, а не як способу стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань, що є недопустимим.

Судова колегія враховує наступне. 
Згідно  частини 3  статті 551 Цивільного кодексу України  розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до  частини 1 статті 233 Господарського кодексу України  у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. 
З аналізу наведених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 зі справи № 904/4685/18).

Як свідчать матеріали справи, спір виник з вини відповідача, внаслідок порушення ним умов договору поставки в частині оплати поставленого позивачем товару.
Досліджуючи ступінь виконання зобов`язання боржником, судова колегія враховує, що на час звернення до суду з цим позовом основний борг відповідача складав 198553,19 грн., що становило 86 % від загальної суми поставленого  товару (230036,99 грн.).
Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач сплатив позивачу 18553, 19 грн.
Отже, відповідачем виконано зобов`язання з оплати товару лише на 22% від  вартості поставленого товару, що свідчить про низький ступінь виконання зобов`язання боржником.      
З матеріалів справи вбачається, що позивач поставив  відповідачу товар в період з травня по серпень 2018, однак, до теперішнього  часу не отримав оплату за нього. За наведеного, відсутні підстави вважати прострочення боржника  незначним. 
Докази негайного вжиття відповідачем заходів з усунення порушення матеріали справи не містять. 
Судова колегія зазначає, що невиконання відповідачем зобов`язань з оплати товару негативно відображується на підприємстві позивача, суттєво зачіпає інтереси позивача і завдає йому   матеріальної шкоди.
При цьому, як позивач так і відповідач є комерційними підприємствами, та несуть економічну відповідальність за свої дії та однаковий тягар і економічні    ризики.
Аналізуючи причини неналежного виконання зобов`язання боржником, судова колегія враховує, що відповідачем не надано доказів наявності виняткових  обставин, що призвели до неналежного виконання відповідачем обов`язку з оплати товару. 
Відповідачем не надано суду доказів настання для нього негативних наслідків  у зв`язку зі сплатою неустойки у встановленому договором розмірі.
Загальний розмір неустойки складає 96957,15 грн., що становить менше половини від суми невиконаного відповідачем зобов`язання, у зв`язку з чим, судом не вбачається порушення балансу інтересів кредитора і боржника.

Доводи відповідача в обґрунтування заяви про зменшення розміру неустойки зводяться до того, що, на думку відповідача, сукупне нарахування штрафних санкцій у вигляді пені, штрафу та 25% річних (які відповідач вважає неустойкою) не є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання зобов`язань.
З цього приводу судова колегія зазначає наступне. 
Статтею 625 Цивільного кодексу України   врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. 
Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання  статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому проценти річних не є неустойкою у розумінні        положень  Цивільного кодексу України  і  статті 230 Господарського кодексу України.    
Аналогічна правова думка міститься в постанові Верховного суду від 30.01.2019 у справі №922/175/18.
За          змістом            наведеної            норми            закону            нарахування      відсотків річних входить до складу грошового зобов`язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Сторони в п.6.4.1 договору встановили розмір річних – 25%, що узгоджується з приписам статті 625 Цивільного кодексу України та відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 Цивільного кодексу України.
Враховуючи, що відсотки річних не є видом господарсько-правової відповідальності,  відповідач помилково ототожнює  їх з неустойкою.
Отже, доводи відповідача про те, що  нарахування одночасно неустойки та відсотків річних порушує баланс інтересів боржника і кредитора – є безпідставними. 

З огляду на наведене, колегія суддів,  за наслідками дослідження обставин справи та оцінки доводів відповідача,  погоджується з висновками суду першої інстанції  про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача та зменшення розміру неустойки.
Враховуючи відсутність підстав для застосування ч.1 ст.233 Господарського кодексу України, ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, місцевий господарський правомірно задовольнив позовні вимоги в цій частині повністю та стягнув з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 67274, 17 грн. та штраф у розмірі 29782, 98 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції.
Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального  і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення господарського суду Харківської  області від 13.01.2020 року  у справі №922/3271/19 – без змін.
З урахуванням приписів статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.
Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст.276, 282,  Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення 
Рішення господарського суду Харківської області від 13.01.2020 року  у справі №922/3271/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 11.06.2020р.

Головуючий суддя                                                                    О.Є. Медуниця

Суддя                                                                                           А.М. Білецька  

Суддя                                                                                           Н.В. Гребенюк