ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3231/20 Справа № 201/5333/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.
при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційні скарги Державної установи “Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України” (правонаступника Державного закладу "Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров`я України") та Міністерства охорони здоров`я України на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Державного закладу "Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров`я України", треті особи : Державний секретар Міністерство охорони здоров`я України Янчук Артем Олександрович, Голова комісії з реорганізації Державного закладу "Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров`я України" Шум Сергій Сергійович про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, - 
ВСТАНОВИВ:
До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 10 травня 2019 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», треті особи: Державний секретар Міністерство охорони здоров`я України Янчук Артем Олександрович, Голова комісії з реорганізації Державного закладу “Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України” Шум Сергій Сергійович про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди (т.1 а.с.1-11).
В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що наказом МОЗ України №28-о від 11 квітня 2019 року його звільнено 11 квітня 2019 року з посади головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва. Наказ виданий у відповідності підпункту 14 пункту 4 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року№267. 
Підставою звільнення вказано контракт від 03.12.2012 року №677, лист МОЗ України від 11.12.2018 року №11.3-15/3001/33023, лист Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 09.11.2018 року №49-4506/0/2-18, наказ МОЗ України від 14.09.2018 року №1673 «Про реорганізацію Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», акт Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» від 08.01.2019 року. Наказ підписаний державним секретарем МОЗ України Янчуком А.О. Позивач також посилався на те, що наказом Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» від 11.04.2019 року за №13/4-ос його звільнено 11.04.2019 року з посади головного лікаря у зв`язку зі змінами в організації виробництва за п.1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Наказ підписаний головою комісії з реорганізації Шумом С.С. 
Позивач посилався також на те, що незаконним звільненням йому завдана моральна шкода, яка полягає у приниженні його честі, гідності, престижу, ділової репутації, моральних переживаннях, що стали причиною ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя.
З урахуванням уточнених вимог ОСОБА_1 просить суд визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства охорони здоров`я України №28-о від 11 квітня 2019 року про його звільнення з посади головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», визнати незаконним та скасувати наказ Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» за №13/4-ос від 11 квітня 2019 року про його звільнення з посади головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», вважати його останнім робочим днем перед незаконним звільненням 12 квітня 2019 року, поновити його на посаді головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», стягнути з Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 107 119,35 гривень, стягнути солідарно з Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», Міністерства охорони здоров`я України на його користь моральну шкоду в розмірі 20 000 гривень.
Рішенням Жовтневого районного суд м.Дніпропетровська від 11 грудня 2019 року позов задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства охорони здоров`я України №28-о від 11 квітня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 , з посади головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України».
Визнано незаконним та скасовано наказ Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» за №13/4-ос від 11 квітня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 , з посади головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» 
Стягнуто з Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 107 119,35 гривень.
Стягнуто з Міністерства охорони здоров`я України на користь ОСОБА_1 10 000 (десять тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати у місячному розмірі на підставі п.п.2,4 ч.1 ст.430 ЦПК України допущено до негайного виконання.
З вказаним рішенням суду не погодились відповідачі Державна установа “Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України” (правонаступник Державного закладу "Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров`я України"), та Міністерство охорони здоров`я України звернулись до апеляційного суду з апеляційними скаргами, в яких, кожен окремо, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати, та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.
В обґрунтування апеляційної скарги Державна установа “Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України” (правонаступник Державного закладу "Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров`я України" ) зазначила, що звільнення позивача відбулось у відповідності до підпункту 6.2.3 п.6.2 розділу 6 Контракту, укладеного з позивачем 03.12.2012 року, який припиняється за ініціативою органу управління майном до закінчення строку дії контракту у випадках передбачених законодавством (стаття 40,41 КзпПР) та за цим контрактом, а у зв`язку з тим, що орган управління прийняв рішення про реорганізацію Державного закладу "Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров`я України", то контракт, укладений з позивачем припиняється саме з цих підстав. 
Оскільки, вакантних посад у Державній установі “Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України” не було, переважного права на залишення на роботі позивач не мав, а тому висновок суду про незаконне звільнення позивача не відповідає обставинам справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги Міністерство охорони здоров`я України зазначило, що МОЗ України є органом управління Державного закладу "Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров`я України", що ліквідується, а у трудових відносинах з Позивачем — органом призначення, а тому у відповідності до вимог Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого Постановою КМУ від 25.030.2015 року №267, в установленому порядку призначає на посаду, та звільняє з посади їх керівників, формує кадровий резерв на посади керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління МОЗ, а тому відповідно до умов укладеного з позивачем контракту, а саме підпункту 6.2.3 п.6.2 розділу 6 Контракту, цей контракт припиняється за ініціативою органу управління майном до закінчення строку дії контракту у випадках передбачених законодавством (статі 40 і 41 Кодексу заколнів про працю України) та цим контрактом, а враховуючи, що у Міністерства охорони здоров`я України, як суб`єкта призначення, відповідно до умов Контракту від 03.12.2012 року, відсутні законодавчо регламентовані право та обов`язок пропонувати Позивачу переведення на іншу посаду у Державній установі “Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України”, а тому позов не може бути задоволений, а позивача не можливо поновити на роботі на посаді, яку він обіймав до звільнення.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції є правильним та законним. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскарженого рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін, за наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що згідно трудової книжки наказом №401 о/с від 12.11.1985 року позивача з 01.11.1985 року призначено на посаду лікаря-психіатра спеціального лікувального психіатричного закладу РПЛ УВТУ УМВС Дніпропетровського облвиконкому. Згідно наказу №276-ос від 20.09.1996 року призначений головним лікарем Республіканської психіатричної лікарні з суворим наглядом МОЗ України. На підставі наказу №267-о від 03.12.2012 року перепризначений головним лікарем Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров`я України» на умовах контракту. Загальний стаж роботи на посаді керівника закладу складає 22 роки та 7 місяців (т.1 а.с. 32-33).
Відповідно контракту №677 від 03.12.2012 року позивача призначено на посаду головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України». Додатковою угодою №841 від 03.12.2015 року дія трудового договору на умовах контракту від 03.12.2012 року №677 продовжена строком до 03.05.2016 року. Додатковою угодою № 849 від 16.03.2016 року дія трудового договору на умовах контракту від 03.12.2012 року №677 продовжена строком до 16.03.2021 року. Контракт та додаткові угоди до нього підписані Міністром охорони здоров`я України. Згідно п.2.2. на підставі контракту виникають трудові відносини між керівником ті Міністерством охорони здоров`я України, яке є органом управління майном. 
Згідно п.6.2 контракт припиняється за ініціативи органу управління майном до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених законодавством (статтями 40 і 41 Кодексу законів про працю України та цим контрактом (т.1 а.с.25-31,134-145).
11 квітня 2019 року Наказом МОЗ України №28-о від 11 квітня 2019 року позивача звільнено з посади головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва. Наказ підписаний головою комісії з реорганізації Шумом С.С. (т.1 а.с.13).
Наказ про звільнення виданий у відповідності підпункту 14 пункту 4 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року№267. Підставою звільнення вказано: контракт від 03.12.2012 року №677, лист МОВ України від 11.12.2018 року №11.3-15/3001/33023, лист Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 09.11.2018 року №49-4506/0/2-18, наказ МОЗ України від 14.09.2018 року №1673 «Про реорганізацію Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», акт Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» від 08.01.2019 року. Наказ підписаний державним секретарем МОЗ України Янчуком А.О. (т.1 а.с. 12,101,152).
Згідно наказу МОЗ України №1673 від 14.09.2018 року «Про реорганізацію Державного закладу “Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України” до комісії з реорганізації закладу у відповідності до частини 4 статті 105 ЦК України з моменту її призначення переходять повноваження щодо управління справами закладу. Голова комісії, її члени представляють Лікарню у відносинах з третіми особами та виступають від імені закладу у суді. Голова комісії Шум С. у встановленому порядку повинен забезпечити відповідно до вимог трудового законодавства додержання прав і законних інтересів працівників закладу (т.1 а.с.43-46).
Статутом визначено, що Державний заклад «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» є спеціальним лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я, призначеним для виконання загальнодержавних функцій із застосування за рішенням суду примусових заходів медичного характеру щодо особи, яка вчинила у стані неосудності (обмеженої осудності) суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб або яка за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання і потребує тримання у психіатричному закладі та лікування в умовах суворого нагляду. Уповноваженим органом управління закладу є Міністерство охорони здоров`я. Керівництво господарською діяльністю закладу здійснює головний лікар, який призначається на посаду наказом Уповноваженого органу управління на умовах контракту. Строк найму, права, обов`язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, інші умови найму визначаються контрактом. Уповноважений орган управління укладає і розриває контракт з головним лікарем закладу та здійснює контроль за його виконання. Припинення діяльності закладу здійснюється шляхом його реорганізації або ліквідації - за рішенням уповноваженого органу управління. Працівники закладу, які звільняються у зв`язку з його реорганізацією чи ліквідацією, гарантується дотримання їх прав та інтересів відповідно до законодавства про працю. Заклад є таким, що припиняється, з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису про державну реєстрацію припинення закладу (т.1 а.с.14-24,128-133).
Відповідно Переліку закладів охорони здоров`я та програм у галузі охорони здоров`я, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, видатки на які здійснюються з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2011 р. № 501 (із змінами станом на Державний заклад “Українська психіатрична лікарня із суворим наглядом МОЗ України”, м. Дніпро, включений до Переліку закладів охорони здоров`я та є єдиним закладом, який надає медичну допомогу особам, до яких застосовуються примусові заходи медичного характеру, які здійснюються за рішенням суду на підставі норм КК України, КПК України та Закону України «Про надання психіатричної допомоги».
Як вбачається з довідки статуправління Дніпропетровської області від 02.10.2018 року запис про державну реєстрацію Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» не припинено (т.1 а.с.39-42).
Зазначене підтверджується й інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 11.12.2019 року Державний заклад «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» значиться як юридична особа в стані припинення.
Згідно листа від 12.12.2018 року за вих.№11.3-15/3001/33023 на ім`я головного лікаря Державного закладу “Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України” позивача ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення з посади головного лікаря за пунктом 1 статті 40 у зв`язку із змінами в організації виробництва на підставі п.6.2.3 контракту від 03 грудня 2012 року. Лист підписаний державним секретарем А.Янчуком, та зареєстрований канцелярією закладу 08.01.2019 року за вхід. №06-3 (т.1 а.с.34).
Відповідно до листа від 17.09.2018 року №11.3-15/2309/24451 за підписом ОСОБА_2 позивача попереджено про звільнення з посади головного лікаря на підставі п.1 ч.40 КЗпП України в зв`язку із змінами в організації виробництва на підставі пункту 6.2.3. контракту від 03.12.2012 року №677 (т.1 а.с.156).
Відповідно Акту Державного закладу “Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України” від 12.04.2019 року, підписаного працівниками закладу головний лікар закладу ОСОБА_1 знаходився на робочому місці та здійснював керівництво закладу протягом дня (т.1 а.с.38).
Згідно Акту Державного закладу “Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України” від 12.04.2019 року, підписаного працівниками закладу головний лікар закладу ОСОБА_1 ознайомлений з наказом МОЗ України про звільнення та отримав трудову книжку о16.45 (т.1 а.с.37).
На підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України від 14.09.2018 №1673 “Про реорганізацію Державного закладу “Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України” було приєднано ДЗ “Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України” до Державної установи “Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України”.
Відповідно наказу МОЗ України № 1673 від 14.09.2018 року директор Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» Шум С. зобов`язаний забезпечити дотримання трудового законодавства щодо гарантій прав працівників Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» у процесі приєднання до Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» (т.1 а.с.43-47).
Згідно довідки №33 про середню заробітну плату ОСОБА_1 від 26.04.2019 року заробітна плата позивача в січні 2019 року становить 18907,97 гривень, в лютому 2019 року -18634,30 гривень, в березні 17987,71 гривень (т.1 а.с.112-116).
Відповідно Переліку закладів охорони здоров`я та програм у галузі охорони здоров`я, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, видатки на які здійснюються з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2011 р. № 501 (із змінами станом на березень 2018 року) Державний заклад “Українська психіатрична лікарня із суворим наглядом МОЗ України”, м. Дніпро, включений до Переліку закладів охорони здоров`я та є єдиним закладом, який надає медичну допомогу особам, до яких застосовуються примусові заходи медичного характеру
Позивач є лікарем психіатром вищої категорії, лікарем вищої кваліфікаційної категорії з організації і управління охороною здоров`я. Указом Президента України від 04.11.1998 року №2234 йому присвоєно почесне звання «Заслужений лікар України». Кандидат медичних наук з 2009 року. Автор, співавтор більше 50-ти публікацій у фахових виданнях з питань судово-психіатричної профілактики та нейрофармакології. Крім того, має вищу освіту за кваліфікацією магістр державного управління, в 2001 році закінчив Дніпропетровській філіал Української академії державного управління при Президентові України. В 2004 році закінчив Юридичну академію МВС України за спеціальністю «Правознавство» і отримав повну вищу освіту та здобув кваліфікацію юриста ( а.с.49-56).
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що в порушення ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2КЗпП України позивачу не були запропоновані вакантні посади.
Колегія суддів повністю погоджується з вказаними висновками районного суду, як з таким, що повністю узгоджується з нормами трудового законодавства, яке регулює спірні питання.
Так, відповідно до ч. 1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до ч. 6 ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.
Відповідно ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
За змістом статті 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Згідно ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України). Спори про дострокове розірвання трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів ( ст..39 КЗпП України).
Нормою п.1 ст.40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
Нормою ст.49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Висновками Верховного Суду України, що викладені у постановах № 6-40цс15 від 01 квітня 2015 року, № 6-491цс15 від 01 липня 2015 року, зазначено, що оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Отже, на виконання вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2КЗпП України роботодавець повинен запропонувати працівнику роботу яку він може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, а за відсутності такої - будь-яку іншу, яка існує на підприємстві у період з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.
Тому, як вже було зазначено вище в порушення зазначених норм КЗпП України позивачу не були запропоновані вакантні посади.
Висновок суду першої інстанції, про порушення трудових прав позивача щодо порядку розірвання трудового контракту з ним були порушені, повністю узгоджується з правовою позицією, яка зазначена в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04), принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.
Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державною принципу "правомірних або законних очікувань" та захисту прав людини через призму цього принципу.
У Рішенні від 20.10.2011 у справі "Rysovskyy v. Ukraine" Суд Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип "належного урядування" передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб ("Beyeler v. Italy", "Oneryildiz v. Turkey", "Megadat.com S.r.l. v. Moldova", "Moskal v. Poland").
У пункті 145 рішення у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України").
Норми ст.ст. 8, 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Стаття 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.
Відповідно ст.10 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» державний секретар міністерства є вищою посадовою особою з числа державних службовців міністерства. Державний секретар підзвітний і підконтрольний міністру.
Згідно підпункту 14 пункту 4, пунктів 8,10-1,10-2 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року№267, МОЗ відповідно до покладених на нього завдань утворює, ліквідовує, реорганізовує підприємства, установи та організації, у тому числі заклади охорони здоров`я, затверджує їх положення (статути), в установленому порядку призначає на посаду та звільняє з посади їх керівників, формує кадровий резерв на посади керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління МОЗ. МОЗ у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України і постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує та контролює їх виконання. Державний секретар МОЗ є вищою посадовою особою з числа державних службовців МОЗ. Державний секретар підзвітний і підконтрольний Міністру. Державний секретар МОЗ відповідно до покладених на нього завдань: призначає на посаду та звільняє з посади керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління МОЗ.
Відповідно п.2 Порядку укладення контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоров`я, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 р. N 642 призначення на посаду керівника закладу здійснюється відповідно до законодавства керівником органу, до сфери управління якого належить (в управлінні якого перебуває) заклад, або за рішенням обласної, районної ради чи сільським, селищним, міським головою. Контракт може бути розірваний на підставах, установлених законом або контрактом. При цьому звільнення з посади керівника закладу проводиться з урахуванням передбачених законодавством гарантій.
З огляду на вище зазначений нормативно правові акти, районний суд прийшов до висновку, що третя особа – державний секретар МОЗ України Янчук А.О. підписуючи наказ №28-о від 11.04.2019 року про звільнення позивача, діяв в межах своїх повноважень.
Верховний Суд у своїй постанові від 10 вересня 2018 року у справі № 487/6407/16-ц, зазначив, що звільнення з підстав, зазначених в пункті 1статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Частиною третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Згідно роз`яснень, що зазначені в п.19 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06листопада 1992року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи дотримано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. В усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою ІII-А КЗпП.
Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.
Згідно з частиною першою статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя». (OLEKSANDR VOLKOV v. UKRAINE, № 21722/11, § 165, ЄСПЛ, від 09 січня 2013 року).
Суди вищих інстанції неодноразово звертали увагу на те, що розглядаючи справи про поновлення на роботі, суди повинні з`ясувати, чи відбулася ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи дотримано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або ж власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Зазначена позиція відображена, зокрема, в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі №331/8965/15-ц від 14 червня 2017 року, по справі № 332/757/15ц від 27 квітня 2016 року, по справі № 454/308/15-ц від 13 квітня 2016 року, по справи № 756/17911/14ц від 01 червня 2016 року, по справі № 6-36752ск15 від 6 квітня 2016 року, по справі № 501/2476/15-ц від 01 лютого 2017 року.
Аналогічна позиція викладена і в постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 487/6407/16-ц, у справі № 569/10189/16-ц від 31 жовтня 2018 року, у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 523/18850/14-ц.
Згідно ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про поновлення позивача на роботі є законним, а обраний ним спосіб захисту, який направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України - є обґрунтованим .
Так, елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170).
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)).
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, це допомагає запобігати свавіллю, забезпечувати ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечується правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchli v. France, заява № 35787/03, § 29).
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а фактично зводяться до цитування норм спеціального законодавства, що регулюють правовідносини у сфері управляння державними медичними закладами, та висновків суду не спростовують.
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачами у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги Державної установи “Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України” (правонаступника Державного закладу "Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров`я України") та Міністерства охорони здоров`я України – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 11 грудня 2019 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий:                                                                 В.С. Городнича

Судді:                                                                         О.П. Варенко 

                                                                        О.В. Лаченкова