Постанова 
Іменем України                                  
 
04 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 462/2380/17
 
провадження № 61-20040св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),   Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Петелька Ігор Васильович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду                       від 15 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до              ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Петелька І. В., про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності.
 
Позовна заява мотивована тим, що, укладаючи 02 червня 2014 року з ОСОБА_2 оскаржуваний договір дарування квартири АДРЕСА_1 , вважала, що укладає договір довічного утримання, оскільки між ними була домовленість про те, що ОСОБА_2 буде допомагати їй по господарству, надавати щомісячне грошове забезпечення для придбання продуктів, необхідних ліків. 
Вказувала, що підставою для укладення договору довічного утримання було те, що вона є одинокою особою похилого віку, а тому потребує допомоги. 
У кінці 2016 року між сторонами виник конфлікт, оскільки ОСОБА_2 не виконувала своєї домовленості щодо її утримання, на що остання повідомила їй, що між ними укладено договір дарування, тому вона не має обов`язку щодо утримання. 
Зазначала, що про договір дарування не знала, копії договору відповідач дала їй тільки у кінці 2016 року. Договір дарування для неї є вкрай невигідним, оскільки вона 1940 року народження та потребує сторонньої допомоги і підтримки. Вказувала, що продовжує постійно проживати у спірній квартирі та не мала наміру укладати договір дарування, оскільки реально бажала укласти договір довічного утримання.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який був укладений 02 червня 2014 року між нею та ОСОБА_2 , що був посвідчений 02 червня 2014 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Петелькою І. В. за реєстровим номером 1600 та скасувати державну реєстрацію права власності за             ОСОБА_2 на спірну квартиру.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 квітня 2019 року у складі судді Бориславського Ю. Л. позов  ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 02 червня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 02 червня 2014 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Петелькою І. В. за реєстровим № 1600.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час укладення оспорюваного договору дарування волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Суд зазначив, що позивач діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , задоволено частково.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 квітня 2019 року скасовано.
Ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що на час укладення спірного договору ОСОБА_1 потребувала стороннього догляду, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем, тому дійшов передчасного висновку про те, що оскаржуваний договір дарування укладено у порушення статей 203, 717 ЦК України.
Апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2019 року до Верховного Суду,                    ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував правових позицій Верховного Суду України, зокрема у постанові                           від 16 березня 2016 року у справі №6-93цс16, про те, що договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Вважає, що оскільки сторонами визнано факт укладення договору дарування взамін передачі їй забезпечення, що найменш у формі ремонтних робіт в іншому житлі, то спірний договір дарування є недійсним.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У грудні 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вказує на те, що її доводи є безпідставними, оскільки вони не підтверджуються доказами, тому судове рішення апеляційного суду просить залишити без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою судді Верховного Суду від 12 листопада 2019 року відкрито провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2020 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Спірна квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 17 липня 1996 року виконавчим комітетом Рудненської селищної Ради народних депутатів за № 6694-3, на підставі рішення від 17 липня 1996 року № 49.
 
02 червня 2014 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено договір дарування вказаної квартири, за яким ОСОБА_1 , як дарувальник, безоплатно передала у власність обдарованої ОСОБА_2 , а остання, як обдарована прийняла у дарунок належну дарувальнику на праві власності квартиру.
 
Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописку                               від 10 жовтня 2017 року № 168, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_2 ,                    як основний квартиронаймач, та ОСОБА_1 
 
ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі з 03 жовтня 2014 року.
 
З огляду на будинкову книгу на вказану квартиру ОСОБА_2 прибула за новою реєстрацією 30 вересня 2014 року з м. Миколаєва Львівської області. У графі «мета приїзду та на який час» зазначено на постійно.
 
Відповідно до акта від 20 жовтня 2017 року, складеного в присутності сусідів, ОСОБА_2 зареєстрована, але фактично не проживає у квартирі      АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 продовжує сплачувати житлово-комунальні послуги.
 
З огляду на лист Управління соціального захисту від 03 травня 2018 року                              № 260306-4646 ОСОБА_1 на обліку в Залізничному відділі соціального захисту управління, як особа, яка не здатна до самообслуговування та потребує стороннього догляду, не перебуває.
 
На адвокатський запит від 24 квітня 2018 року начальник відділу кадрів Національного університету «Львівська політехніка» Кожуров Д . В. листом від 02 травня 2018 року № 68-42-92 повідомив, що ОСОБА_1 з 24 жовтня 2007 року по час надання відповіді працює сторожем за строковим трудовим договором у структурному підрозділі університету.
 
Шегинівська сільська рада Мостиського району Львівської області повідомила, що згідно з погосподарською книгою № 10 за 2016-2020 роки власником будинку у АДРЕСА_2 був ОСОБА_5 , а після його смерті в управління спадковим майном вступила його сестра - ОСОБА_1 , яка доглядає будинок, обробляє землю. Право власності не оформляла.
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги його висновків не спростовують.
 
Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
 
Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
 
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
 
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
 
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. 
 
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими  обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. 
 
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
 
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами                є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд взяв до уваги усі надані сторонами докази та оцінив їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшовши обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не довела своїх позовних вимог.
 
Суд апеляційної інстанції правильно вказав, що жодних підстав та обставини вважати, що оспорюваний договір дарування вчинений з умовою, тобто встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь яку дію майнового або немайнового характеру, не встановлено, оскільки таких умов не передбачено договором.
 
Доводи касаційної скарги про те, що між сторонами була домовленість, згідно з якою ОСОБА_2 мала зробити ремонт у будинку у с. Биків Мостиського району Львівської області, а позивач подарує їй квартиру, на правильність висновків апеляційного суду не впливають. Суд правильно розцінив аналогічні доводи під час апеляційного перегляду справи та вказав, що такі дії не були вчинені на виконання умов спірного договору дарування та не встановлені, як обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь які дії майнового або немайнового характеру, умовами договору.
 
Також, судом апеляційної інстанції було належно досліджено, проаналізовано та надана відповідна правова оцінка обставинам щодо: віку позивача, її стану здоров`я та потреб у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявності у позивача спірного житла як єдиного; відсутності фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. 
 
Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його судового рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк