ОКРЕМА ДУМКА
суддів Великої Палати Верховного Суду  Єленіної Ж. М., Яновської О. Г.,
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 квітня 2020 року в адміністративній справі № 9901/238/18 (провадження № 11-1215заі19) 
запозовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Галицький районний суд міста Львова, Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі - ВККС), про визнання протиправним та нечинним рішення
Короткий виклад історії справи
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами визнати протиправним та  нечинним рішення ВРП від 4 квітня 2019 року № 1044/0/15-19 «Про відмову у   внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Галицького районного суду міста Львова» (далі - Спірне рішення).
Наголошуючи на протиправності Спірного рішення, позивач, зокрема, зазначив, що частиною дев`ятнадцятою статті 79 Закону України від 2 червня 2016 року  № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) передбачені виключні підстави для відмови ВРП у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду, для встановлення яких остання повинна керуватись власною оцінкою обставин, пов`язаних з кандидатом на посаду судді та його особистими якостями. Водночас з посиланням на практику Європейського суду з прав людини позивач наголошує на тому, що рішення ВРП у його персональному випадку повинне відповідати критеріям об`єктивності та обґрунтованості, а законодавство, яке регулює повноваження ВРП - критеріям щодо «якості закону» та принципу юридичної визначеності.
Вважає покликання у Спірному рішенні на велику кількість скасованих в апеляційному порядку судових рішень, постановлених позивачем на посаді судді, безпідставним, а оцінку законності цих судових рішень, правильності висновків суду щодо обставин справи та оцінки доказів - неприпустимою.
Посилається на непослідовність практики Ради при ухваленні рішень за результатами розгляду рекомендацій ВККС про призначення суддів за подібних обставин, що, на його думку, свідчить про порушення принципу рівності перед законом.
Указує й на те, що Спірне рішення мотивоване неодноразовим розглядом питання про  притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Але відповідач не надав значення тому, що позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності за наслідками порушених стосовно нього дисциплінарних проваджень лише один раз, а в решті випадків дисциплінарне провадження було або закрито, або ухвалювалися рішення про відмову у притягненні позивача до дисциплінарної відповідальності.
Короткий зміст установлених обставин та рішення суду попередньої інстанції
У цій справі встановлені фактичні обставини, які стисло можна викласти так.
Президент України Указом від 18 жовтня 2013 року № 571/2013 призначив ОСОБА_1 на посаду судді Сніжнянського міського суду Донецької області строком на п`ять років. До виконання повноважень на посаді судді зазначеного суду позивач не приступив.
Президент України Указом від 14 лютого 2015 року № 81/2015 перевів ОСОБА_1 на посаду судді Галицького районного суду м. Львова в межах п`ятирічного строку.
Відповідно до наказу Галицького районного суду м. Львова від 24 лютого 2015 року № 11/К ОСОБА_1 визнаний таким, що приступив до виконання обов`язків на посаді судді цього суду з 24 лютого 2015 року.
ВККС рішенням від 1 лютого 2018 року № 8/зп-18 призначила кваліфікаційне оцінювання 1790 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема й позивача.
ВККС рішенням від 31 липня 2018 року № 1415/ко-18 визначила, що суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання набрав 756,6 бала та визнаний таким, що відповідає займаній посаді.
Цей же орган рішенням від 22 жовтня 2018 року № 479/дс-18 рекомендував призначити ОСОБА_1 на посаду судді Галицького районного суду м. Львова.
7 листопада 2018 року рекомендації ВККС щодо позивача надійшли до ВРП для розгляду.
За результатами перевірки матеріалів стосовно внесення подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Галицького районного суду м. Львова член ВРП Мірошниченко А . М. склав висновок від 11 лютого 2019 року, у якому містилася пропозиція Раді ухвалити рішення про відмову у внесенні подання відносно позивача.
Спірним рішенням ВРП відмовила у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Галицького районного суду м. Львова.
Рада, коли ухвалювала це рішення, виходила з наявності підстав, передбачених частиною дев`ятнадцятою статті 79 Закону № 1402-VIII, для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення позивача на посаду судді Галицького районного суду м. Львова, оскільки за результатами розгляду рекомендації ВККС відповідач установив відомості, які не були предметом розгляду ВККС та викликали обґрунтований сумнів стосовно відповідності позивача критерію доброчесності, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з його призначенням на посаду судді.
У Спірному рішенні Рада зазначила, що під час аналізу судових рішень за даними Єдиного державного реєстру судових рішень виявлено, що за 2018 рік суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 ухвалив постанови, якими особи, що визнавалися винними у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 483 Митного кодексу України (далі - МК) та пов`язаних з переміщенням товарів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю з  використанням транспортних засобів із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), звільнялися від адміністративної відповідальності або до них не  застосовувалося стягнення у вигляді конфіскації транспортних засобів (справи № 461/5856/18, № 461/5837/18, № 461/5830/18, № 461/5840/18, № 461/4207/18, № 461/1633/18, № 461/1624/18, № 461/1621/18, № 461/3793/18, № 461/3550/18, № 461/3333/18, № 461/2382/18, № 461/2388/18, № 461/1045/18, № 461/2619/18, № 461/531/18, № 461/6055/17, № 461/5693/17, № 461/5705/17, № 461/5707/17).
У 2017 році вказаний суддя ухвалив 17 таких постанов (справи № 461/4461/17, № 461/2320/17, № 461/6044/17, № 461/6833/17, № 461/4819/17, № 461/7486/17, № 461/1405/17, № 461/331/17, № 461/7684/17, № 461/91/17, № 461/3098/17, № 461/8728/17, № 461/2494/17, № 461/4819/17, № 461/4303/17, № 461/8062/17, № 461/3441/17).
В окремих випадках суддя Лялюк Є. Д. конфісковував лише колеса транспортних засобів (справи № 461/6045/17, № 461/6046/17, № 461/997/17), у яких було влаштовано сховища (тайники), що, на думку відповідача, суперечить положенням статті 483 МК, яка передбачає конфіскацію саме транспортних засобів, а не окремих їх складових частин чи конструктивних елементів.
Справи зазначеної категорії (у яких винні особи фактично звільнялися від найбільш суворого стягнення, яке їм загрожувало) становили значну частину від загальної кількості справ за статтею 483 МК, розглянутих суддею ОСОБА_1 
Різкі відмінності у практиці застосування одних і тих самих положень матеріального закону протягом нетривалого часу, істотне відхилення від достатньо чітких і  однозначних положень закону, які не можуть бути пояснені текстом судового рішення, на думку ВРП, здатні підірвати довіру до суду, особливо враховуючи те, що невмотивовані відхилення від тексту закону супроводжувалися звільненням осіб, які вчинили адміністративне правопорушення, від найбільш суворого стягнення, що  їм  загрожувало, - конфіскації транспортного засобу із влаштованим тайником, що використовувався для незаконного переміщення товарів через митний кордон.
Рада констатувала також, що за відомостями суддівського досьє «Інформація про  підстави скасування судових рішень, ухвалених суддею ОСОБА_1 , починаючи з 1 січня 2012 року, за період здійснення суддею ОСОБА_1 правосуддя у Галицькому районному суді міста Львова скасовано 124 судових рішення, які він постановив (ухвалив), змінено 6 судових рішень.
ВРП відзначила, що на тлі нетривалого здійснення правосуддя в Галицькому районному суді м. Львова (лише три роки шість місяців) така велика кількість скасованих апеляційним судом судових рішень може вказувати на обставини, які  можуть викликати обґрунтований сумнів у відповідності кандидата на посаду судді ОСОБА_1 критерію доброчесності.
Ще підставами на підтвердження обґрунтованості сумнівів щодо відповідності позивача критерію доброчесності ВРП визнала й те, що його дії неодноразово були предметом розгляду дисциплінарних органів. Із цього Рада встановила, що    Друга Дисциплінарна палата ВРП ухвалою від 22 жовтня 2018 року № 3188/2дп/15-18 залишила без розгляду дисциплінарну скаргу стосовно дій судді ОСОБА_1 , Перша Дисциплінарна палата ВРП рішенням від 4 січня 2019 року № 1/1дп/15-19 відмовила у притягненні судді ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності. Третя Дисциплінарна палата ВРП ухвалою від 20 лютого 2019 року № 510/3дп/15-19 відкрила стосовно судді ОСОБА_1 дисциплінарну справу, розгляд якої на час прийняття Спірного рішення не був закінчений.
Рада рішенням від 11 вересня 2018 року № 2866/0/15-18, яке ухвалила за  результатами перегляду рішення її Першої Дисциплінарної палати про відмову у   притягненні позивача до дисциплінарної відповідальності, притягнула його до дисциплінарної відповідальності у виді попередження.
Вважаючи Спірне рішення протиправним, позивач звернувся до суду.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 22 жовтня 2019 року позов задовольнив. Визнав протиправним та скасував Спірне рішення. Стягнув на користь позивача витрати, пов?язані зі сплатою судового збору.
За висновками Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, відмовляючи у внесенні Президентові України подання про призначення судді  на  посаду з підстав, визначених нормою пункту 1 частини дев`ятнадцятої статті    79    Закону № 1402-VIII, ВРП під час розгляду рекомендацій ВККС у встановленому законом порядку не мала обґрунтованих відомостей щодо наявності небезпідставного сумніву стосовно відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням, які не були предметом розгляду ВККС або яким не було надано належної оцінки в межах процедури кваліфікаційного оцінювання.
Цей суд зазначив, що обставина щодо кількості скасованих судових рішень, ухвалених позивачем за період роботи на посаді судді районного суду, не повинна слугувати самостійною підставою для висновків щодо відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності та прийняття Спірного рішення, яке, фактично зводиться до надання оцінки законності судових рішень, прийнятих позивачем на посаді судді, зокрема правильності застосування норм матеріального і процесуального права при їх прийнятті та відповідності викладених у них висновків практиці вищих судових інстанцій у подібних справах, що суперечить положенням частини дев`ятнадцятої статті 79 Закону № 1402-VIII.
Зазначені ВРП обставини щодо наявності у ОСОБА_1 дисциплінарних стягнень не   могли слугувати самостійним мотивом для обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням, а накладене на позивача дисциплінарне стягнення у виді попередження на час ухвалення Спірного рішення вважалося погашеним.
Іншою підставою, якою суд першої інстанції обґрунтував свій висновок про протиправність Спірного рішення, є непослідовність дій відповідача при вирішенні питання щодо внесення Президентові України подання про призначення на посаду судді, оскільки, як зазначив суд, щодо інших осіб за подібних обставин ВРП приймала протилежні рішення - про внесення відповідних подань.
ВРП не погодилася із зазначеним рішенням суду і подала апеляційну скаргу, у   якій   просить скасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року та прийняти нове рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог.
На переконання ВРП, суд не мав правових підстав для визнання протиправним і скасування ухваленого нею рішення, а зроблені судом висновки є необґрунтованими. 
Зазначає, що на Раду покладено обов`язок з формування високопрофесійного корпусу суддів, представники якого мають викликати довіру у громадян. Наявність або відсутність сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності чи  професійної етики, а також наявність обставин, які можуть викликати суспільну недовіру до суду, у випадку призначення кандидата на посаду судді ґрунтується на внутрішній оцінці кожного члена ВРП, який бере участь у голосуванні й ухваленні рішення, сукупності усіх чинників, які стосуються кандидата. 
На думку відповідача, не можуть бути предметом оцінки судом дискреційні повноваження ВРП.
Прийняттю Спірного рішення передувала оцінка Радою обставин, що стосувались конкретного кандидата, які своєю чергою викликали обґрунтовані сумніви щодо відповідності судді ОСОБА_1 критерію доброчесності. 
Наголошує, що відомості щодо інших кандидатів на посаду судді, а також їх оцінка ВРП мають індивідуальний характер, що спростовує твердження суду про непослідовність практики ВРП при прийнятті рішень за результатами розгляду рекомендацій ВККС щодо призначення суддів за подібних обставин.
ВРП наголосила, що у Спірному рішенні містяться посилання на підстави відмови у внесенні Президенту України відповідного подання та мотиви, з яких ВРП дійшла таких висновків. 
ВККС надіслала пояснення на апеляційну скаргу, у яких повідомляє про результати проведеного відносно судді ОСОБА_1 кваліфікаційного оцінювання, які, на думку Комісії, є переконливим підтвердженням відповідності цього судді займаній посаді, з огляду на що було прийнято відповідне рішення від 31 липня 2018 року № 1415/ко-18.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначаючи мотиви, подібні тим, що висловлені в позовній заяві, наголошує на вмотивованості, обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.
Велика Палата Верховного Суду постановою від 30 квітня 2020 року апеляційну скаргу ВРП задовольнила. 
Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від  22  жовтня 2019 року скасувала та ухвалила нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Основні мотиви, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду
Велика Палата Верховного Суду, ураховуючи наведені ВРП мотиви прийняття Спірного рішення, не вбачає підстав стверджувати, що висновки відповідача є  свавільними, нераціональними, не підтвердженими доказами або помилковими щодо фактів.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, суд вправі перевірити аргументованість, обґрунтованість висновків органу суддівського самоврядування, однак не може підміняти його та на власний розсуд їх переоцінювати.
За змістом положень пункту 1 частини дев`ятнадцятої статті 79 Закону № 1402-VIII переконання ВРП в існуванні обставин, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку призначенням на посаду судді, незалежно від  наявності або відсутності обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики, можуть бути самостійною підставою для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду. При цьому таке рішення приймається ВРП за результатами голосування відповідно до внутрішнього переконання кожного з її членів, які беруть участь у голосуванні.
Спірне рішення ґрунтується не на оцінці позивача на відповідність/невідповідність установленим законом критеріям доброчесності і професійної етики, а на «інших обставинах, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади».
Повноваження відповідача стосовно оцінювання обставин, пов`язаних з кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей є дискреційними та виключною компетенцією його як уповноваженого органу, постійно діючого у вітчизняній системі судоустрою.
Відповідач у рішенні аргументував, які саме обставини та у зв`язку із чим, на його думку, можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади.
Оцінка обставин, які, як зазначено у згаданому законі, «можуть негативно вплинути на  суспільну довіру до судової влади», дійсно надає ВРП широку свободу розсуду. Разом з тим, беручи до уваги те, що відповідач ухвалив спірне рішення на підставі волевиявлення більшості його членів за результатом дослідження обставин у  відкритому засіданні, яке відбулося за участю позивача, навів мотиви свого висновку, Велика Палата Верховного Суду не вбачає упередженості чи свавільності в діях відповідача або інших обставин, які б дозволяли ставити під сумнів результати голосування членів ВРП.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося з огляду на таке.
Згідно з статтею 1 Основного Закону Україна є правовою державою, концепт якої   за частиною другою статті 3 Конституції України передбачає, що права і  свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в  межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини та громадянина захищаються судом. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для  захисту конституційних прав і свобод людини та громадянина гарантується безпосередньо на підставі Конституції України.
За частиною другою статті 2 КАС, у справах щодо оскарження рішень, дій    чи    бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Статтею 1 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VІІІ «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VІІІ) встановлено, що ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституціїі законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
На ВРП покладено обов`язок щодо формування в Україні якісного суддівського корпусу з професійних кадрів високого рівня кваліфікації з урахуванням їхніх особистих та моральних якостей, необхідних для здійснення правосуддя.
Призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням Ради. ВРП ухвалює рішення щодо внесення Президентові України подання про  призначення судді на посаду за результатами розгляду рекомендації ВККС, до якої обов`язково додається особова справа (досьє) кандидата на посаду судді (частини перша та друга статті 36 Закону № 1798-VІІІ).
Частинами першою та третьою статті 37 Закону № 1798-VІІІ передбачено, що  рішення щодо кандидата на посаду судді ухвалюється на засіданні ВРП. Рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на   посаду вважається ухваленим, якщо за нього проголосувало не менше чотирнадцяти членів ВРП.
Рада може ухвалити рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду відповідно до пункту 1 частини дев`ятнадцятої статті 79 Закону №1402-VII тільки на підставі обґрунтованих відомостей, які були отримані ВРП у передбаченому законом порядку, якщо:
1) такі відомості не були предметом розгляду ВККС;
2) ВККС не дала належної оцінки таким відомостям у межах процедури кваліфікаційного оцінювання щодо відповідного кандидата (частина четверта статті 37 Закону № 1798-VІІІ).
Статтею 38 цього Закону передбачено, що рішення ВРП про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду може бути оскаржене та скасоване виключно з підстав, визначених Законом №1402-VIII України.
Відповідно до частини дев`ятнадцятої статті 79 Закону №1402-VIII ВРП може відмовити у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду виключно з таких підстав:
1) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням;
2) порушення визначеного законом порядку призначення на посаду судді.
Підстави, зазначені у пункті 1 цієї частини, ВРП визначає, керуючись власною оцінкою обставин, пов`язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей.
Отже відмова у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду з підстав, визначених нормою пункту 1 частини дев`ятнадцятої статті  79  Закону №1402-VIII, може мати місце лише за умови, що ВРП під час розгляду рекомендацій ВККС у встановленому законом порядку отримані обґрунтовані відомості щодо наявності небезпідставного сумніву стосовно відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у  зв`язку з таким призначенням, які не були предметом розгляду ВККС або яким не було надано належної оцінки в межах процедури кваліфікаційного оцінювання.
Відповідно до частини двадцять першої статті 79 Закону №1402-VIII рішення ВРП про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;
2) рішення не підписано членом ВРП, який брав участь у його ухваленні;
3) рішення не містить посилання на визначені законом підстави відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду або мотивів, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від  27 червня 2019 року у справі № 800/291/17 (П/9901/100/18) та від 4 квітня 2019 року у справі № 800/551/17, вирішуючи спір щодо правомірності рішення ВРП про відмову у внесенні подання про призначення судді на посаду при наданні йому юридичної оцінки, суд має повну юрисдикцію, яка не обмежується лише з`ясуванням наявності визначених Законом № 1402-VIII формальних підстав для    скасування такого рішення. Суд повинен також ретельно дослідити дотримання ВРП під час прийняття спірного рішення пункту 3 частини дев?ятнадцятої статті 79 цього Закону щодо його вмотивованості. Оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оскаржуваного рішення ВРП не є втручанням у її дискреційні повноваження.
Як убачається зі змісту Спірного рішення, під час розгляду рекомендації ВККС Рада встановила, що, за даними суддівського досьє «Інформація про підстави скасування судових рішень, ухвалених суддею ОСОБА_1 , починаючи з 1 січня 2012 року», за період здійснення суддею ОСОБА_1 правосуддя у Галицькому районному суді міста Львова скасовано 124 прийнятих ним судових рішень, змінено 6 судових рішень, що, за оцінкою відповідача, є великою кількістю скасованих в апеляційному порядку судових рішень за три роки шість місяців здійснення ОСОБА_1 правосуддя та може викликати обґрунтований сумнів у відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності.
Разом з тим, відповідачем не надано належної оцінки даним довідки від 2 травня 2019 року № 01-12/40/2019, виданої керівником апарату Галицького районного суду міста Львова, відповідно до якої загальна кількість справ, розглянутих суддею ОСОБА_4 за період здійснення ним правосуддя у цьому суді склала 7357. Тобто у відсотковому співвідношенні кількість скасованих і змінених судових рішень відносно кількості розглянутих позивачем справ становить 1,77 %.
З огляду на викладене видаються обґрунтованими висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про те, що така кількість скасованих в апеляційному порядку судових рішень, ухвалених позивачем за  період роботи на посаді судді районного суду, не є самостійною підставою для ухвалення Спірного рішення.
Як зазначалося раніше, ВРП за наслідками аналізу судових рішень у Єдиному державному реєстрі судових рішень виявила, що за 2018 рік суддею ОСОБА_1 ухвалено 20 постанов, якими особи, що визнавалися винними у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 483 МК та пов`язаних з   переміщенням товарів через митний кордон України з приховуванням від   митного контролю з використанням транспортних засобів із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), звільнялися від адміністративної відповідальності або до них не застосовувалося стягнення у вигляді конфіскації транспортних засобів. У 2017 році позивачем ухвалено 17 таких постанов. В окремих випадках суддею ОСОБА_1 , всупереч положенням статті 483 МК, конфісковувались лише колеса транспортних засобів, у яких було влаштовано сховища (тайники). Справи зазначеної категорії (у яких винні особи фактично звільнялися від найбільш суворого стягнення, яке їм загрожувало) становили значну частину від загальної кількості справ за статтею 483 МК, розглянутих суддею ОСОБА_1 .
На думку ВРП, різкі відмінності у практиці застосування одних і тих самих положень матеріального закону протягом нетривалого часу, істотне відхилення від достатньо чітких і однозначних положень закону, які не можуть бути пояснені текстом судового рішення, здатні підірвати довіру до суду.
Однак, як установлено судом першої інстанції та убачається із матеріалів справи, із  перелічених у Спірному рішенні справ за наслідками апеляційного перегляду було скасовано лише два судові рішення. Судові рішення, прийняті в решті справ, які вказані у цьому рішенні ВРП, не оскаржувались та набрали законної сили.
Крім того, варто звернути увагу на те, що лише суди апеляційної та касаційної інстанцій наділені відповідними повноваженнями щодо перевірки порушення норм матеріального та/або процесуального права при прийнятті судового рішення судом першої інстанції, а кожна зі стадій перегляду має своє завдання і функції, є  складовою права особи на доступ до правосуддя. Тому неприпустимим є  піддавання сумніву законності судових рішень іншими органами державної влади, за умови якщо така оцінка не була надана під час апеляційного чи касаційного перегляду судового рішення. 
Доводи ВРП про те, що в межах здійснення власних повноважень відповідач наділений правом надавати загальну правову кваліфікацію судовим рішенням, які  були прийняті певним суддею, на предмет наявності чи відсутності підстав, передбачених частиною дев?ятнадцятою статті 79 Закону №1402-VIII, на наше переконання, вказаних висновків не спростовують.
Відповідно до вимог абзацу четвертого частини дев?ятнадцятої статті 79 Закону № 1402-VIII підстави, зазначені у пункті 1 цієї частини, ВРП визначає, керуючись власною оцінкою обставин, пов?язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей.
Відтак обґрунтовані сумніви ВРП щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням, не   можуть зводитися до самої лише оцінки законності судових рішень, а   не   фактичних дій судді під час їх прийняття. Для оцінки якості судового рішення  оцінювачі мають сконцентруватись на методології, яку використовує суддя, а не на оцінюванні юридичних характеристик його рішень. Остання може оцінюватись лише в процесі апеляційного перегляду.
На підтвердження обґрунтованості сумнівів щодо відповідності позивача критерію  доброчесності Рада у Спірному рішенні, посилається на те, що його дії неодноразово ставали предметом розгляду дисциплінарних органів ВРП.
У цьому рішенні зазначено, що ухвалою Другої Дисциплінарної палати ВРП від   22   жовтня 2018 року № 3188/2дп/15-18 було залишено без розгляду дисциплінарну скаргу стосовно дій судді ОСОБА_1 . Рішенням Першої Дисциплінарної палати ВРП від 4 січня 2019 року № 1/1дп/15-19 відмовлено у  притягненні судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. Ухвалою Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 20 лютого 2019 року № 510/3дп/15-19 стосовно судді ОСОБА_1 відкрито дисциплінарну справу, розгляд якої на час прийнятті Спірного рішення не було закінчено.
Рішенням ВРП від 11 вересня 2018 року № 2866/0/15-18 за результатами перегляду рішення її Першої Дисциплінарної палати про відмову у притягненні до   дисциплінарної відповідальності суддю ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді попередження.
Однак на час прийняття Спірного рішення накладене на позивача дисциплінарне стягнення у виді попередження вважалося погашеним, оскільки відповідно до  пункту 1 частини першої статті 110 Закону № 1402-VIII суддя вважається таким, що не має дисциплінарного стягнення, якщо протягом шести місяців з дня ухвалення рішення про накладення дисциплінарного стягнення у виді попередження його не буде піддано новому дисциплінарному стягненню та підстава для нового стягнення не матиме місця протягом вказаного строку.
Тому вважаємо, що зазначені вище обставини не могли слугувати самостійним мотивом для наявності обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.
З урахуванням викладеного вважаємо що, приймаючи Спірне рішення, ВРП не мала достатніх правових підстав для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді відповідно до частини дев`ятнадцятої статті 79 Закону №1402-VIII.
Отже, апеляційна скарга ВРП не підлягала задоволенню, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року - скасуванню.
 
Судді                                                                             Ж. М. Єленіна
 
О. Г. Яновська